Ne až tak divoký "divoký" kapitalismus

Hynek Řihák

Cílem Ludwig von Mises Institut, o.s. je vzdělávání české a slovenské společnosti v otázkách ekonomie, politické filosofie a společenské harmonie. Jsme pro svobodu, dobrovolnost, individualismus a ochranu soukromého vlastnictví. S danými tématy se na těchto stránkách můžete pravidelně seznamovat v článcích přeložených i našich vlastních.

Navštivte nás online:
mises.cz
facebook.com/mises.cz
twitter.com/misescz (@misescz)

Napište nám: info@mises.cz

Ludwig von Mises Institut, o.s.
Kapraďová 2651/10
Praha 106 00

Published under the Creative Commons Attribution 4.0 International License.

Produced by
MiceEatCheese.co

Published by
Benjamin Tucker Institute, z.s.

Contents

1. Úvod

2. Útěk do továren

3. Podnikatelé „divokého“ kapitalismu

4. Ne až tak divoký "divoký" kapitalismus aneb špacír několika městy divokého kapitalismu

5. Pracovní doba v dobách "divokého" kapitalismu

6. Rómové jdou do práce? V minulosti běžná věc!

7. Válka veřejného vlastnictví proti chudým aneb o divokém socialismu 19. století

7.1 Habsburská monarchie

7.2 Viktoriánský Londýn

7.3 Habsburská monarchie podruhé

8. Dobrovolný způsob ochrany přírodních a kulturních památek

9. Nástin charity ve viktoriánské Velké Británii

9.1 Starobince pro chudé ve Velké Británii

9.2 Charita ve viktoriánské Británii

9.3 Veřejná „charita“ a její úskalí ve viktoriánské Anglii a Walesu

9.4 Děti a charita ve viktoriánském Londýně

10. Péče o dítě v Českých zemích v době divokého kapitalismu

10.1 Sirotčí spolky

10.2. Od sirotčích spolků k Okresní péči o mládež

10.3. Místní péče o mládež

10.4 Okresní péče na moravském „venkově“

11. Vzdělání pro chudé aneb nezapomínejme na charitu

12. Soukromé školství ve Velké Británii, dětská práce a stát v 19. století

12.1 Soukromé školství ve Velké Británii

12.2 Stát zasahuje

12.3 Dětská práce a její přínosy

12.4 Negativní důsledky zákazu dětské práce

12.5 Jak stát vytvářel chudobu

13. Svépomocné spolky

14. Potřebujeme povinné pojištění? Aneb jedna historická zkušenost

15. Dobrovolné nemocnice, lékařská péče a stát ve viktoriánské Velké Británii

15.1 Dobrovolné nemocnice a jejich financování

15.2 Fungování dobrovolných nemocnic

15.3 Další dobrovolné nemocnice a rozsah dobrovolné péče

15.4 Špitály a rozdíly v kvalitě péče oproti veřejným nemocnicím

15.5 Ústavy pro duševně choré, infekční nemocnice a charita

15.6 Zhodnocení

16. Démon alkohol aneb mohli za všechno jen ti druzí?

17. Musí být hasiči veřejně placení?

Poznámky

Literatura

1. Úvod

Předkládaná kniha se zabývá převážně obdobím tzv. divokého kapitalismu, a to obdobím 19. století, počátků 20. století a případně i obdobím tzv. první republiky. Toto období nemá i přes, do té doby nevídaný hospodářský pokrok, většinou mezi lidmi dobrý zvuk. I když novější práce historiků již podávají poněkud pestřejší obrázek dané epochy. Tato kniha má za úkol ukázat na světlé stránky tzv. divokého kapitalismu. Zabývá se především touto epochou v Českých zemích (zejména na Moravě) a ve Velké Británii. Nejde o vědecké dílo, ale jde o dílo populárně naučné. Nejde také o vyčerpávající dílo, ale spíše nástin problému. Druhým cílem knihy je ukázat, že řada dnes veřejným sektorem poskytovaných statků a služeb byla dříve běžně a masově poskytována soukromým sektorem na basi dobrovolné akce, ať už tržní v úzkém anebo širokém smyslu slova. I když se historie nedá opakovat, tak to může být užitečné a inspirativní. Zvláště v době, kdy rozsáhlé chronické dluhy veřejných rozpočtů ohrožují financování těchto statků a služeb. Tato okolnost může nutit k hledání různých alternativních řešení. Cílem knihy není až na výjimky kritika veřejného poskytování statků a služeb anebo porovnávání různých druhů efektivnosti u těchto dvou metod produkce statků a služeb. Kniha se však zabývá dopadem některých činností veřejného sektoru na chudší části populace.

Kniha je z větší části založena na dílech historiků s menší podporou ekonomie a vlastního zkoumání archivních materiálů z "Archívu města Brna" a z "Moravské zemské knihovny". Je nutné zdůraznit, že historie je v podstatě nekončící diskuse, a proto v budoucnosti mohou projít a téměř jistě projdou některé v knize prezentované skutečnost revizí. Stejně tak je nutné uvést, že zde uvedená historie nemůže dávat žádné apriorní závěry a ani z ní nemohou být apriorní závěry vyvozovány. Z hlediska apriorních závěrů stojí historie a tato kniha především v roli jakési pomocné podpory. Kniha se jen okrajově zabývá etikou.

Knihu tvoří články, které původně vyšly v letech 2010 až 2013 samostatně na webu Ludwig von Mises Institutu (www.mises.cz) a na webu Liberálního institutu (www.libinst.cz) nebo v časopise Liberálního institutu Terra Libera. Pro tyto články platí to, co napsal Ludwig von Mises ve své knize "Byrokracie" o tom, že laici se začínají věnovat problémům až po skončení své každodenní práce [1]. To nemusí být nutně jen na škodu, protože práce v jiném oboru rozšiřuje obzory, ale limituje to možnosti bádání. V této knize se tak autor jen omezeně zabýval církevními institucemi a jejich přínosem pro danou epochu anebo zkoumáním instituce odkazů a nadací. Autor také nemohl zvážit veškerou dostupnou literaturu ke zde probíraným tématům. Také zkoumaná literatura je v některých případech poměrně chudá, což se týká zejména charity, které se v dějepisných knihách, na rozdíl od válek, významných dějiných událostí, návštěv potentátů atd., věnují autoři dosti málo. Je možné, že některá soukromá aktivita byla ve skutečnosti dotována veřejným sektorem a samozřejmě to platí i naopak. V knize uvedené statistiky je třeba brát s rezervou, protože ve skutečnosti se často jednalo spíše o odhady. Přesto je však z knihy patrné, že období takzvaného divokého kapitalismu, zdaleka tak divoké nebylo, a že bylo obdobím, které mělo různé tváře (tak jako každá doba), z nichž některé byly vzhledem k úrovni dosaženého bohatství a pokroku docela přívětivé, a to i když nám na pohled ze současné úrovně bohatství a pokroku připadají jako nepřívětivé. Je docela možné, že některé skutečnosti byly i přívětivější než dnes.

Den Haag, 31. května 2013

Hynek Řihák (r. 1979) pracuje jako strojní inženýr a zabývá se ve svém volném čase historií a ekonomií, žije ve městě Brně. Autor není profesionálním historikem a ekonomem.

2. Útěk do továren

Čas od času pronikají do tisku v bohatých zemích zprávy o špatných pracovních podmínkách a bídném životě továrních dělníků v zemích tzv. třetího světa. Zejména se jedná o rychle se industrializující země východní Asie a především Čínu. Z těchto zpráv se dovídáme, že dělníci pracují i 14 hodin denně, mají někdy jen jeden volný den za měsíc, mrzačí se při nehodách (lze se domnívat, že úrazy se stávají především nezkušeným novým pracovníkům), a to vše za nízkou mzdu [1]. Někdy vlivem tvrdých pracovních podmínek nevydrží a spáchají i sebevraždu [2]. Přesto však proud zájemců o těžkou práci v továrnách v těchto zemích neutuchá [3]. V této kapitole si připomeneme, že podobnou zkušeností prošly i naše země, a také se podíváme na motivy tehdejších žadatelů o práci v továrnách a i dolech. K tomu nám výraznou měrou napomůže kniha dvou našich předních sociálních historiků J. Machačové a J. Matějčka: Nástin sociálního vývoje českých zemí 1781 – 1914 (2. vydání vyšlo tento rok). I když se v této knize v některých případech jedná o nástin a odhady, těžko se dočkáme nějaké lepší knihy na toto téma. Domnívám se také, že kniha dobře odráží hlavní tendence sociálního vývoje té doby.

Teoretický úvod

Nejprve však krátká teoretická vsuvka. Lidé se sami rozhodují, jakou práci přijmou. Zpravidla mají chudí lidé v rozvíjejících se ekonomikách na výběr vedle práce v továrnách a dolech i práci v zemědělství, domáckou ruční výrobu, v menší míře mohou provozovat řemesla atd. Rozhodnutí člověka přijmout některé z uvedených zaměstnání představuje volbu mezi alternativami (stejnou volbu představuje i pokračování v současném zaměstnání). Jak píše ekonom M. N. Rothbard: „Člověk disponuje prostředky neboli zdroji, které používá, aby dosáhl různých cílů. Těmito zdroji může být čas,…, pracovní úsilí,… Těchto zdrojů člověk využívá za účelem dosažení nejpreferovanějších cílů. Z jeho jednání můžeme vyvodit, že jednal tak, aby uspokojil přání a preference, jichž si cení nejvíce.“ [4]. Dá-li tedy člověk přednost těžké práci v továrně nebo dole před těžkou prací v zemědělství nebo domácké výrobě (prací člověk získává prostředky na dosažení nejpreferovanějších cílů), lze z toho odvodit, že první alternativa byla preferována tímto člověkem před druhou [5]. Má-li podobné preference masa lidí, dochází pak k zajímavému jevu, který si popíšeme na historickém vývoji českých zemí v 19. století (přesněji především od půlky 19. století do začátku 1. světové války).

Útěk do továren v českých zemích

Ještě v polovině 19. století měly české země v podstatě agrární charakter s nízkým podílem továrního dělnictva, ale s velkým podílem chudého převážně venkovského obyvatelstva [6]. Po polovině tohoto století se však začala industrializace výrazněji rozvíjet a s ní se objevil zmíněný zajímavý jev – zvaný „útěk z venkova“, tzn. útěk z retardovaných venkovských regionů a maloměst (upadajících nebo málo se rozvíjejících) do průmyslové výroby (továren) a s ní spojené těžby surovin (prim hrál zejména textilní průmysl, což se podobá situaci v mnoha dnešních rozvíjejících se zemí). Tento útěk pak pokračoval s přestávkami dále: „Po roce 1873 sice došlo vlivem krize k zániku podniků a návratu lidí z průmyslových center do původních bydlišť a k původním zdrojům obživy, ale nová konjunktura na konci 70. let vyvolala další masový příliv pracovních sil z venkova do průmyslu, který pak s přestávkami pokračoval dalších 20 let“ [7]. To že velká část dělníků skutečně pocházela z venkova dokládá například sčítání prováděná u textilních dělníků v jednom z největších průmyslových měst monarchie Brně [8]. Stejné to bylo s hornictvím. Zde velká potřeba pracovních sil (zejména ve velkých revírech) vyvolávala: „…neustálé vlny masové imigrace z venkova, často i na vzdálenost 100 až 200 km.“ [9]. Útěk z venkova pak v českých zemích skončil po roce 1900 [10].

Machačová a Matějček napočítali v polovině 19. století v Čechách ve velkovýrobě zhruba 125 000 osob, z toho 50 000 osob v mechanizované velkovýrobě [11]. Dle odhadů O. Urbana pak mělo být v Čechách v průmyslové velkovýrobě zaměstnáno v roce 1902 už 490 000 osob – tj. skoro 4x více (tyto data je ovšem třeba brát s určitou rezervou, kvůli rozdílům v zahrnování některých skupin pracujících). Počet zaměstnanců v závodech nad 21 zaměstnanců byl pak 515 727 osob [12]. Přičemž Čechy měly kolem roku 1850 asi 4.5 mil. obyvatel a v roce 1910 pak 6.7 mil. obyvatel [13] – tj. skoro 1.5x více za mírně delší období. Rozdíl růstu je tedy jasně patrný. S industrializací souvisí i růst urbanizace. V roce 1850 představoval počet obyvatel měst nad 10 000 jen 4.2 % podíl na populaci českých zemí a v roce 1910 již 18.6 % podíl. U sídel do 2000 obyvatel klesl tento podíl z 79.6 % v roce 1850 na 57.9 % v roce 1910 [14]. Mimochodem v Číně činil podíl městského obyvatelstva v roce 1982 20.9 %, ale v roce 2000 to už bylo 36.2 % [15].

Materiální pozice továrních dělníků a horníků

Jedním z hlavních motivů proč dávali (a v rozvíjejících se ekonomikách dávají) lidé přednost práci v továrnách a dolech před prací v zemědělství, domácké výrobě (případně v řemeslech) byl vyšší příjem (vedle mzdy mohl zahrnovat někdy i obědy, ubytování, výplaty pojistného, ale i lístky do divadla). Pochopitelně vyšší příjem znamenal pro člověka a jeho rodinu vyšší uspokojování potřeb.

Dle Machačové a Matějčka bylo postavení továrního dělníka: „…ve druhé polovině 19. století v rámci dolních vrstev nejvýhodnější a často lepší než postavení chudých řemeslníků nebo rolníků.“ [16]. Vyšší příjmy se navíc týkaly i nově příchozích továrních dělníků, kterým chyběla kvalifikace. Obecně pak materiální pozice továrních dělníků již zaručovala uspokojování biologických potřeb a časem i materiální vzestup [17]. Kdežto pro příslušníky venkovských dolních vrstev a zřejmě i značnou části domáckých výrobců platilo: „Přibližně do konce třetí čtvrtiny 19. století žili na úrovni pouhého přežívání s neúplným uspokojováním i základních biologických potřeb…“ [18]. U zemědělské čeledi (podskupina nádeníků) pak autoři konstatují: „Úplná nemajetnost kromě oděvu a drobných předmětů. Mzda převážně v naturáliích, možno našetřit si několik málo zlatých a naturálie...“ [19]. Domáčtí výrobci si pak přišli v 1.polovině 19. století na tak nízké výdělky, že tyto byly pod existenčním minimem rodiny a mnohdy i jednotlivce a museli mít po celé 19. století i jiné zdroje obživy [20]. Výhoda přechodu do továren je tedy zřejmá. Nesmíme také zapomenout, že nemalá část továrních dělníků a horníků byla již v té době zabezpečena svými zaměstnavateli nebo svépomocnými spolky pro případ nemoci, úrazu a případně i na stáří a v případě úmrtí (nicméně i v zemědělství se takovéto zabezpečení občas vyskytovalo).

Jaké byly výdělky továrních dělníků a horníků ve srovnání s o něco výše postavenými profesemi a skupinami obyvatel? Ke konci 19. století se příjmově dostávali chudší mistři a tovaryši pod úroveň dobře vydělávajících továrních dělníků [21]. Pro stejnou dobu lze také předběžně soudit: „…, že nižší střední vrstvy měly roční příjmy na úrovni havířů (asi 1000 K)…“ [22].

Nejnižší mzdy státních úředníků pak činily po roce 1860 315 zlatých ročně, průměrný plat textilního dělníka v severních Čechách asi 250 zlatých a průměrné platy horníků 360 – 400 zlatých [23]. Pro představu v roce 1860 stál 1 kilogram chleba v Praze 11.4 krejcarů a masa 41.3 krejcarů [24].

Při srovnání příjmů s kněžími dochází Machačová a Matějček k následujícímu: „Služné [po úpravě platů z roku 1898, pozn. autora] vyplácené z náboženského fondu ukazuje, že ve srovnání s jinými profesemi jde o příjmy v rozmezí mezd kvalifikovaných textilních dělníků a horníků…“ Toto služné činilo u farářů 700 – 1200 korun a jen 350 – 400 korun u kaplanů [25]. V roce 1889 činila údajně například průměrná denní mzda u skoro 30 brněnských textilních továren a barvíren u dělníka – muže 1.20 zlatých (u žen jen 80 krejcarů) [26]. Pracoval-li dělník 300 dní v roce bylo to pak 360 zlatých (u žen 240 zlatých). V roce 1910 měly dosáhnout průměrné mzdy vlnařských dělníků tamtéž asi 770 korun [27]. V roce 1907 dosahovala průměrná roční mzda ve východní části mosteckého uhelného revíru u horníka 1135 korun [28]. Nicméně kněží mohli mít i jiné příjmy – například z výuky náboženství, pozemků, a také dost často dostávali dary (např. jídlo, peníze) od věřících např. při křtech, biřmování, svatbách atd.

Historik L. Fasora uvádí pro rok 1889 následující: „Na předměstích [Brna –tehdy se však jednalo o samostatné obce, pozn. autora] dokonce i plat nejvyššího obecního úředníka jen přibližně o 20 % převyšoval výdělek šikovného brněnského tkalce a ve vzdálenějších venkovských obcích nebo některých stagnujících městech by výdělky brněnských tkalců nepochybně vzbuzovaly závist.“ [29]. Za pozornost také stojí, že dle Machačové a Matějčka si mohl (to neznamená, že musel) horník či hutník (tj. většinou nejlépe placené dělnické profese) uspořit za celou kariéru v poslední čtvrtině 19. století od 3000 do 6000 zlatých [30].

Větší výdělky pak znamenaly, že: „Z chudoby se vymykaly některé postupně rostoucí kategorie manufakturního a továrního dělnictva, které se dostávaly do stádia růstu reálných příjmů a materiálního vzestupu.“ [31]. To vedlo u dělníků (a samozřejmě horníků) k výbuchu spotřeby (nákupy jídla, alkoholu, oblečení, luxusního zboží, zábavy) a případně k tvorbě úspor a později alespoň někde i k preferenci volného času [32].

Pro srovnání zmíníme situaci v Bangladéši, který je dnes významný svým textilním průmyslem. Nepřekvapuje, že zde pracovní místa v textilním průmyslu s nevalnými pracovními podmínkami znamenají: „…novou možnost volby a vyšší mzdy, a to i dokonce i v tradičních odvětvích, jež se nyní musí snažit, aby k sobě přilákala zaměstnance.“ [33]. O dopadech na tradiční odvětví viz. níže.

Sociální svoboda

Machačová a Matějček se ve své knize zabývají i dalšími motivy lidí, kteří se rozhodli přijmout místo v továrně nebo dole, než je jen vyšší příjem, a tím vyšší uspokojování potřeb. Jedním z těchto motivů byla vyšší sociální svoboda [34]. Lidé se odchodem do měst, ve kterých továrny zpravidla (ne nutně vždy) sídlily, zbavili rozkazování a dozoru svých rodičů a dozoru venkovské nebo maloměstské společnosti. Díky odchodu z původní rodiny si také mohli nechat svůj příjem pro sebe.

Prestiž

Se stoupajícími příjmy dělníků a horníků rostla i jejich prestiž. Díky své vyšší mzdě a omezené pracovní době (zkrácené předpisy – někdy se nedodržovaly, ale i vyjednáváním) získával tovární dělník vyšší prestiž než nádeník a i než domkář [35]. Takový domkář hospodařil zpravidla na méně než 2 ha půdy [36] - tudíž měl alespoň nějakou půdu a tím i určitou prestiž. Podobné to bylo s horníky: „Prestiž horníků mezi dolními vrstvami vůbec plynula především z jejich poměrně vysokých mezd,…“ [37]. Koncem 19. století byla zřejmě i prestiž chudých mistrů a tovaryšů (prestiž u nich plynula především ze znalostí a odbornosti) nižší než prestiž lépe vydělávajících továrních dělníků [38]. Vyšší prestiž se pak odrážela i ve vyšším sebevědomí dělníků a horníků a stala se dalším motivem pro opuštění retardovaných oblastí za účelem získání práce v továrnách a dolech. Ostatně být továrním dělníkem bylo pro dolní vrstvy žádoucí. V dolních vrstvách se usilovalo o pozici kvalifikovaného průmyslového dělníka a o materiální vzestup s tím spojený [39].

Dopad na ty, co zůstali

Odchod lidí z retardovaných oblastí za prací do továren a dolů měl významný dopad na ty co zůstali (ne každý toužil odejít). Znamenal totiž odliv pracovní síly z těchto oblastí. Výrobní faktor práce se tak stal vzácnější a tudíž jeho cena (mzda) začala stoupat. Prostor pro prodlužování pracovní doby nebyl téměř žádný. Navíc by její prodloužení vedlo k růstu nákladů obětované příležitosti spojených se ztrátou té trochy volného času, který zde lidé měli. Nepřekvapí, že Machačová a Matějček uvádí pro čeledíny (podskupina nádeníků) následující: „Z 90. let však máme zprávy o tom, jak si čeleď začíná „troufat“ a zvyšovat své materiální požadavky („chce do hospody chodit, pivo pít, karty hrát a doutníky kouřit“). V té době podstatně stouply peněžní mzdy zemědělské čeledi…“ [40]. Kdo by to čeledi nepřál! S růstem příjmů rostla přirozeně i prestiž. Ještě dodejme, že průmyslové výrobky zvyšovaly produktivitu práce v zemědělství a činily pro zbylé pracovníky práci snesitelnější. Také ovšem snižovaly potřebu pracovní síly a tlačily mzdy dolů. Ve sledovaném období však také rostl počet strávníků, a tím i poptávka po zemědělských produktech. Tento růst poptávky následně vyvolal i růst zisků zemědělských podnikatelů a růst jejich poptávky po pracovní síle, tento růst zas tlačil mzdy nahoru. Který z těchto tří vlivů (ve skutečnosti však bylo vlivů více – např. dovoz potravin) nakonec převážil je patrné z některých pramenů, kde se mluví o nedostatku pracovních sil v zemědělství [41]. Podnikatelé musely být přirozeně schopni zaplatit pracovníků tolik, aby tito neodcházeli pracovat do továren. Takový případ uvádí ve své knize historička J. Newby pro viktoriánskou Británii. V severních průmyslových oblastech musely farmáři soutěžit s platy v sousedních továrnách a dolech. V roce 1851 zde byla průměrná týdenní mzda pracovnic v zemědělství 11 šilinků a 6 pencí (1 šilink byl 12 pencí), ale v jižních a východních hrabstvích to bylo 8 šilinků a 5 pencí respektive 9 šilinků a 1 pence a někde i méně. Tato autorka uvádí, že i přes špatné bydlení, neadekvátní stravu, dlouhou pracovní dobu za nebezpečných podmínek a pro získání trochy peněz (autorka se dívá na tuto situaci nejspíše z dnešního pohledu): „…práce v továrnách reprezentovala novou svobodu pro ženy z pracující třídy, a když měly na výběr, mnoho z nich ji preferovalo před službou v domácnosti.“ [42]. Sluší se na okraj také dodat, že rozvoj průmyslu přispěl i k rozvoji služeb.

Pracovní podmínky

Bez uvedení pracovních podmínek, které čekaly na příchozí „uprchlíky“ v továrnách a dolech by nebyla tato kapitola úplná, proto pro ilustraci popíšeme pár příkladů. Rovnou můžeme říci, že tyto podmínky byly (a v rozvíjejících se zemích jsou) z našeho pohledu a pohledu tehdejších středních vrstev (kam patřili i inspektoři a spisovatelé) opravdu tvrdé. Pro textilní výrobní proces uvádí Fasora následující vpravdě pekelné podmínky: „Pracovní podmínky byly podobné práci ve skleníku: 40 – 42 stupňů Celsia a vysoká vlhkost…, odpovídala hladina hluku bezmála úrovni produkované startujícím nákladním automobilem…“. Nepříjemné a velmi nezdravé prostředí je uváděno přirozeně i pro chemickou výrobu [43]. To vše 10 – 12 hodin (a někdy i více) denně a bez ochranných prostředků.

práci v dolech se pak prý tvrdilo: „Nikoliv nadarmo bylo hornické povolání prohlašováno odedávna za zaměstnání zvláště hrdinské, vyžadující neobyčejné srdnatosti, a kladeno na roveň vojenské službě v poli.“ [44]. O neštěstí nebývalo nouze a počty mrtvých šli i do desítek. Červnové neštěstí z roku 1894 na Karvinsku si vyžádalo dokonce 235 životů [45]. Nebezpečné byly zejména výbuchy třaskavých plynů a někdy se nedbalo ani na pořádné zabezpečení hloubených šachet [46]. (Nesmíme však zapomenout na poznatek Adama Smithe, že mzdy mají tendenci kompenzovat rizika povolání.) Práce sama byla namáhavá. V Rosicko-oslavanském kamenouhelném revíru (revír střední velikosti) se pneumatické „rubačky“ objevily až před první světovou válkou, do té doby se kopalo ručně pomocí špičáků a nástrojů jim podobných. To vše zhruba 11 – 12 hodin denně při světle svíček, kahanců (tj. používal se otevřený oheň) a teprve později olejových bezpečnostních lamp tzv. sichrovek [47].

Bytové poměry nebyly také nejlepší, zvlášť pokud je měříme dnešními poměry a poměry tehdejších středních vrstev. Dle výzkumů z Brna z let 1900 a 1910 se 79 % dělnických bytů sestávalo z kuchyně a jednoho pokoje. Někdy pak bylo bydlení opravdu katastrofální [48].  Nelze však očekávat, že kvalita bydlení u dolních vrstev společnosti v retardovaných oblastech byla lepší.

Život v retardovaných oblastech

Pracovní podmínky v továrnách a dolech, a také život v industrializovaných městech byly tedy tvrdé. Jak však bylo uvedeno výše, například venkovské dolní vrstvy i značná část domáckých výrobců žila (do třetí čtvrtiny 19. století) na úrovni pouhého přežívání s neúplným uspokojováním i základních biologických potřeb [49]. Vyrábělo se zde zboží sice laciné, ale nízké kvality a: „… konzervovala se bída a kulturní stagnace.“ [50]. A práce nebyla o nic lehčí – Machačová a Matějček konstatují pro podruhy (vlastně nádeníky) z retardovaných oblastí, že k přežití vedla neustálá pilná namáhavá manuální práce (byť sezónní a příležitostná) a neustálé vyhledávání možných zdrojů obživy [51]. U zemědělské čeledi (podskupině nádeníků) pak: „Bylo zřejmě výhodné během ročního pracovního poměru využít čeledína nebo děvečku maximálně a pak si snadno opatřit nové.“ [52]. Pracovalo se i v zimě – například na ručním mlácení obilí (ruční mlácení bylo mimochodem odstraněno zaváděním mlátiček – výrobku továren na zemědělské stroje). Také předpisy (v podobě čeledního řádu) pro zaměstnávání čeledi poměrně značně zasahovaly do práv čeledi [53]. Industrializace a útěk do továren naštěstí učinily ke konci 19. století této nepříznivé situaci venkova pozvolný konec (viz. výše).

Shrnutí

Zdá se, že výše popsaný fenomén útěku do továren a dolů spojený s industrializací významně přispěl k tomu: „…že na začátku století nového [tj. 20. století, pozn. autora] žila naprostá většina populace českých zemí lépe než dříve – především pokud jde o sféru materiálního blahobytu a pohodlí.“ [54]. Jinými slovy tovární výroba vedla k růstu produktivity práce a zvýšení životní úrovně většiny dolních vrstev. To mělo za následek zmizení masové bídy a nouze [55]. Také připomeňme, že dlouhodobější prací v továrně nebo dole získávali dělníci a horníci kvalifikaci, a tím zvyšovali svůj vlastní lidský kapitál.

Poodobný vývoj leze očekávat i v dnešních rozvojových zemích. Řada zemí si jím nedávno prošla a prochází. Například v Jižní Koreji vzrostl od roku 1953 za 40 let reálný příjem na hlavu 18 x a v Číně dle J. Norberga došlo za posledních dvacet let (Norberg vydal svoji knihu roku 2003) k poklesu absolutní chudoby (denní příjem jednotlivce nižší než 1 dolar) z 32 % na 17 % [56]. Ekonom a nositel Nobelovy ceny za ekonomii P. Krugman tyto výsledky pěkně shrnuje: „Přesto všude tam, kde se tento nový, exportně orientovaný průmysl uchytil, došlo u prostých lidí k nespornému zlepšení kvality života.“ [57]. My můžeme jen dodat, že průmysl může být orientován klidně i na domácí spotřebitele. Existuje tedy naděje, že industrializace a s ní spojený útěk do továren a dolů bude znamenat konec masové bídy a nouze pro stále větší počet lidí.

Na úplný závěr je nutné podotknout ještě jeden fakt, o kterém se přímo v této kapitole nemluví, ale který měl podstatný vliv na uvedený vývoj. Tímto faktem je skutečnost, že lidé museli mít volnost odejít z retardovaných oblastí do továren a dolů a museli mít volnost zde přijmout a změnit místo. Stejně tak podnikatelé museli mít volnost v prodeji vyprodukované produkce, zakládání továren, najímání a propouštění pracovníků, přechodu do jiného odvětví atd. Jinak by těžko mohlo k výše uvedenému vývoji dojít.

3. Podnikatelé „divokého“ kapitalismu

Když jsem asi před necelými třemi lety napsal článek o podnikatelích tzv. období divokého kapitalismu [1] netušil jsem, že existuje "Historická encyklopedie podnikatelů Čech, Moravy a Slezska do poloviny XX. století", která umožňuje lépe nahlédnout různé "tváře" podnikatelů tohoto převratného období. V této kapitole nás bude zajímat převážně dobrotivá "tvář" těchto podnikatelů.

Nejprve je však nutné uvést, že následující text nic nemění na skutečnosti, že hlavní činností podnikatelů (dobyvatele renty neuvažujeme) bylo a je dosažení zisku. Ve stručnosti: zisku lze dosáhnout jen tehdy, pokud podnikatel nabídne spotřebitelům zboží a služby, které tito nejvíce potřebují – tj. kterých si tito nejvíce cení. Pokud podnikatel vystihne správně potřeby spotřebitelů, tak dosáhne zajímavých zisků. Tyto zisky však vybízí podnikatele k rozšiřování produkce a lákají do daného odvětví další podnikatele a výrobní faktory. Díky tomu vzroste nabídka daných produktů a za nezměněných okolností klesne i jejich cena pro spotřebitele. Zajímavé zisky zmizí a poklesnou na v ekonomice bežnou úroveň. To je asi nejlepší věc, kterou mohou podnikatelé pro blaho společnosti dělat - je to vlastně nejlepší způsob „charity“. Tento řekněme (pozitivně) sobecký způsob chování podnikatelů je i předpokladem pro majetkové nesobecké chování podnikatelů (případně i jejich rodinných příslušníků). Dar řekněme na zřízení sirotčince si mohl podnikatel dovolit až tehdy, co si na něj vydělal [2]. Jiná cesta není možná. Dá se říci, že majetkové nesobecké činy se dějí na bázi majetkových sobeckých činů a jsou jen jejich jakýmsi doplňkem (nadstavbou). Vraťme se však k nesobecké „tváři“ podnikatelů.

Historická encyklopedie podnikatelů

Pro účely této kapitoly jsem se zabýval pouze prvním dílem encyklopedie [3]. Vzhledem k jeho rozsahu (přes 500 stránek) jsem se zabýval podnikateli (případně manažery, kteří jsou v encyklopedii uvedeni v značné menšině) narozenými a/nebo zemřelými v Čechách [4]. A to bez ohledu na to, kde tito podnikatelé podnikali anebo "páchali" dobré skutky [5]. Dalším kritériem byl rozsah hesla, zde jsem se zabýval podnikateli, u kterých mělo heslo rozsah 8 a více řádků (přesněji půlřádků - encyklopedie má stránky o dvou sloupcích). Důvodem je skutečnost, že hesla s málo řádky obsahují zpravidla minimum údajů o osobě podnikatele [6]. Důležitá je ještě ta skutečnost, že drtivá většina podnikatelů, které encyklopedie mapuje, žila a působila v 19. století a 1. polovině 20. století. Časový záběr bude v této kapitole tedy širší zejména o období tzv. první republiky. Celkem jsem pročetl 458 hesel. U 109 podnikatelů jsem zaznamenal nesobecké aktivity blíže popsané níže (tj. asi u 24% sledovaných podnikatelů). Pokud zahrnu i takové sobečtější aktivity, z kterých měl podnikatel přínos - například stavba dělnických bytů a kolonií, pojištění pracovníků (v potaz byly brány nemocenské a invalidní pokladny nebo fondy před rokem 1888 a penzijní pokladny nebo fondy před rokem 1924), pořádání kurzů a škol pro zaměstnance atd. - tak dostaneme celkem 124 podnikatelů (tj. asi 27% sledovaných podnikatelů). Celkové se zdá, že nesobecké aktivity byly pro ne nepočetnou část podnikatelů běžné.

Někdo by mohl namítnout, že právě díky nesobeckým aktivitám se stali podnikatelé, kteří tyto aktivity provozovali, známější. Snadněji by se pak zřejmě dostali do podvědomí lidí a pak do zkoumané encyklopedie. To je pravda. Na druhou stranu jsou zde některé skutečnosti, které působí opačným směrem. Autoři do knihy zařadili i opomíjené respektive méně známé osobnosti. Informace o některých podnikatelích pocházejí jen z původního archivního výzkumu [7]. Lze také předpokládat, že drobnější charita nebo podpora nebyla žádnými dokumenty podchycena. Někdy se také stává, že dárce chce zůstat neznámý. Konečně autoři v některých případech tyto aktivity prostě opomenuli (nebo museli opomenout). A tak zůstala opominuta stavba pětitřídní obecné školy na vlastních pozemcích, realizovaná podnikateli Bartoňovými v Náchodě za tzv. první republiky. Opomenut byl i dar Fr. Křižíka ve výši 50 tisíc Kč škole v Plánicích pro podporu těch žáků, kteří budou studovat elektrotechniku na vysoké škole. Nebo byla opominuta úřednická kolonie s obchodem, školou a nemocnicí pro zaměstnance a jiné potřebné u podnikatele Fr. von Schmidta a jeho nástupců [8].

Jak je patrné, tak přesnou skutečnost asi těžko zjistíme, ale můžeme konstatovat, že se nejednalo o nějak výjimečné činy. Přejděme proto dále. Aktivity podnikatelů rozčleníme do pěti skupin a v každé skupině uvedeme několik převážně typických příkladů. Dělení do skupin ovšem není ostré a skupiny jsou do jisté míry zvoleny arbitrárně, a to i z důvodu „vypíchnutí“ určitých zajímavých aktivit. Nakonec se zmíníme o největších zjištěných dobrodincích mezi podnikateli, a také o několika černých ovcí.

Péče o zaměstnance

Za svoji práci dostávají zaměstnanci mzdu. Někteří podnikatelé nebo jejich zástupci však poskytují vedle výplaty zaměstnancům různé další benefity [9]. V dobách divokého kapitalismu bylo důvodem především dosažení vyšší stability pracovní síly. Díky tomu, že zaměstnanec zůstal déle na jednom místě, stával se z něho kvalifikovaný zaměstnanec - tj. učením se zvyšoval jeho lidský kapitál, a to přinášelo pro zaměstnavatele určité výhody (vyšší produktivita práce, snížení nákladů na zaučování, méně úrazů atd.). Bylo to výhodné i pro samotného zaměstnance (např. kvalifikovaní dělníci vydělávali v daném oboru více, což lze doložit i logickou dedukcí). Mezi nejčastěji zmíněné benefity patřilo nemocenské, invalidní a někdy i starobní pojištění, stavba bytů a domů pro zaměstnance někdy i s další vybaveností (obchody, jídelny, školy atd.) a zavedení kratší pracovní doby.

Podnikatel K. Blaschka zřídil roku 1885 pro své zaměstnance nemocenskou pojišťovnu a z továrních fondů podporoval staré a invalidní dělníky [10]. J. Fejfar zorganizoval v polovině 30. let 20. století školu mladých zaměstnanců (mužů), stavěl pro zaměstnance domy a podporoval jejich volnočasové organizace [11]. V. Jičínský (v tomto případě manažer) podporoval výstavbu hornických kolonií, zkrácení pracovní doby a zlepšení zaměstnaneckého pojištění v oblasti Ostravsko-Karvinského revíru. A. Menčík zavedl ve své firmě kratší pracovní dobu a budoval levná dělnická obydlí. E. Pick zřídil roku 1912 celodenní mateřskou školu pro děti svých zaměstanců [12]. E. F. X. Porak stavěl obytné domy, zřídil dělnický podpůrný spolek a knihovnu [13]. Celkem byly tyto aktivity zaznamenány u třiceti podnikatelů (tyto počty nelze sečítat s počty u dalších aktivit, protože podnikatel, který se angažoval například ve školství a péči o zaměstnance je počítán pro přehlednost v každé kategorii jednou).

Soukromí hasiči

Zajímavou skupinu tvoří "hasičina". Ta byla ve sledovaném období zpravidla doménou soukromých hasičských spolků. V našem případě jsem zaznamenal 11 podnikatelů, kteří se angažovali v této oblasti [14]. Šlo zpravidla o členství v hasičských spolcích, podíl na založení těchto spolků, dary těmto spolkům a zřizování vlastních továrních hasičských sborů. Lze předpokládat, že tovární hasičské sbory se podílely bezplatně i na hašení požárů mimo tovární objekty. Tím šlo totiž získat v okolí velkou prestiž.

Podpora školství a vzdělanosti

Angažovanost ve školství a vzdělanosti byla zaznamenána celkem u 46 podnikatelů. Vztah mezi podporou vzdělání ze strany podnikatelů a případnými finančními zisky z této podpory je již méně zřejmý (člověk prošlý takto poskytnutým vzděláním nemusel nutně pro podnikatele později pracovat a ani s ním nic směňovat). Výjimkou bylo zřizování mateřských školek pro děti zaměstnanců nebo odborných škol pro vlastní zaměstnance. Jak se angažovanost v této oblasti projevovala? Zpravidla šlo o podporu studentů (nadace, stipendia, členství ve školských spolcích), podporu stavby školy nebo podporu již existující školy, zřízení vlastní knihovny, školy nebo útulny. Zdá se, že útulny byly často spojeny přímo se vzděláváním. Několik příkladů: J. Anger založil nadaci na podporu nadaných žáků ze svého rodného Klášterce nad Ohří a okolí. V. J. Rott podporoval české vzdělávací spolky. J. Salzman podporoval "Spolek ku podpoře chudých studujících rokycanského gymnasia" [15].

I. Ginzkey sen. půjčil bezúročně roku 1873 Vratislavicím nad Nisou 8 tisíc zlatých na stavbu školy a sám na vlastní náklady opatřil veškerý stavební materiál. O. Heintschel postavil spolu s bratry roku 1894 v Jindřichovicích pod Smrkem školu. F. Matausch věnoval obci Františkov nad Ploučnicí stavební parcelu na stavbu školy. Konečně firma E. Schmidla podporovala státní textilní školu ve Vejprtech [16] atd. A co zřízení vlastní školy nebo útulny? Proslulý J. Meinl jun. roku 1907 založil školu pro obchodní příručí. J. A. Richter spoluzaložil rolnickou školu ve Frýdlantě a jeho syn G. A. Richter spoluzaložil přadláckou školu v Liberci. Firma J. Waldese provozovala dokonce 6 škol různého zaměření především pro vlastní úředníky [17]. Útulnu například založil roku 1884 v Říčanech u Prahy A. Oliva [18]. A tak dále.

Charita

I když předchozí kapitola často úzce souvisela s charitou ve prospěch potřebných, zdálo se mi žádoucí uvést podporu školství a vzdělávání zvlášť. Charita bez podpory školství a vzdělávání byla zaznamenána u 40 ze sledovaných podnikatelů (ovšem včetně těch co zbudovali útulny). Z poskytování charity již podnikatelům neplynuly žádné finanční zisky, ale spíše jen duševní zisky případně společenské uznání (prestiž). Tato humanitární činnost zahrnuje celou řadu činností: podpora nemocnic, sirotčinců, chudobinců, nadace, odkazy, pomoc za války až po neurčitá sdělení typu angažoval se v humanitárních organizacích atp. Zajímavá je podpora nemocnic. R. Barta sen. štědře podporoval dětskou nemocnici v Praze. V. Mastný založil v Lomnici nad Popelkou městskou nemocnici. Uhlobaron a bankéř I. Petschek sponzoroval v Ústí nad Labem dětskou a k tomu ještě infekční nemocnici [19]. Co se týká dalších aktivit, tak třeba V. Hornych založil a předsedal v Lomnici nad Popelkou místnímu spolku okresní péče o mládež [20]. Spolky okresní péče o mládež byly dosti významné, co se týká starosti o děti a mládež a snižování dětské úmrtnosti (o nich třeba někdy příště) [21].

Velkopodnikatel V. Lanna daroval městu České Budějovice rozsáhlý pozemek a 4 tis. zlatých na založení sirotčince. Textilní baron F. Liebieg jun. odkázal Liberci 40 tis. zlatých pro řadu dobročinných institucí. Konečně jeden z našich největších průkopníků pivovarnictví Fr. O. Poupě odkázal své jmění (výjma domu) na dobročinné účely [22]. Našli se výjimečně i podnikatelé, kteří provozovali charitu převážně ve své vlastní režii. R. Gottl založil a financoval v Rybářích (m. č. Karlových Varů) starobinec. Známý spoluzakladatel automobilky Škoda V. Klement vybudoval a finančně fundoval sirotčinec v Mladé Boleslavi, a také poskytl značné prostředky jiným humanitárním zařízením [23]. Specialitou byla podpora strádajících lidí v době 1. světové války [24].

Ostatní

Celkem 58 podnikatelů projevovalo aktivitu v oblasti, kterou jsem nazval jako ostatní a do níž jsem shrnul celou řadu různorodých aktivit. Například dary městům a obcím. Mezi nimi třeba dar na výstavbu radnice, dar elektrárny, příspěvky na rozvoj města, financování městských lázní atp. [25]. Mnoho podnikatelů se věnovalo podpoře muzeí, výstav, umění a kultury [26]. Někteří podnikatelé se rozhodli pečovat o víru, a tak stavěli nové a opravovali staré kostely a případně podporovali i výstavbu far [27]. Další oblíbenou oblastí bylo podporování turistiky (včetně třeba zakládání turistických chat a útulen) případně i sportu a okrašlovacích aktivit [28]. Zvláštní kapitolu tvoří podpora odboje, a to jak československého odboje za 1. světové války, tak podpora odboje proti nacionálnímu socialismu za 2. světové války. Někteří z podnikatelů dokonce riskovali vlastní životy, když podporovali odboj přímo z domácí fronty (například D. Čipera) [29].

Velcí dobrodinci

Několik podnikatelů provozovalo výše rozebrané aktivity ve velkorysém rozsahu. Některé stojí za to uvést. R. J. Dotzauer pomáhal postiženým povodní, nezaměstnaným tkalcům v Krkonoších, založil tři odborné školy, podporoval vědy a umění atd. J. Hlávka podporoval především vzdělávání, vědu a umění. Založil k tomu účelu několik nadací, zasloužil se o vznik a financování České akademie věd a umění a Hlávkových studentských kolejí v Praze atd. [30]. O. Klinger sen. stavěl pro zaměstnance byty, jídelny, založil pro dělníky starobní a invalidní podpůrný fond, pro úředníky penzijní pojišťovnu. Dále založil lidovou knihovnu a podílel se na spolku pro jesle a mateřskou školu atd. H. K. Mattoni zakládal sbor dobrovolných hasičů v Karlových Varech, zasloužil se o realizaci řady humanitárních akcí, každoročně dodával nemocnicím minerální vodu zdarma atd. J. Nadherny podstatnou část svých zisků ukládal do dobročinných a kulturních zařízení, jako byl sirotčinec, podpůrný spolek, ústavy pro slepé a hluchoněmé. Dále založil chudinský institut a fond pro válečné invalidy atd. [31]. J. Sochor podporoval ve Dvoře Králové textilní školu, obchodní školu, nemocnici, podpůrný fond a na jeho náklady bylo opraveno a modernizováno gymnasium [32]. A dalo by se pokračovat.

Černé ovce

Ne každý podnikatel konal jen dobro, ať už formou produkce zboží a služeb anebo pomocí dalších výše rozebraných aktivit. Pět podnikatelů se mohlo vykázat pochybnými nebo rovnou negativními aktivitami. Například F. K. Kluge byl znám podporou henleinovců a za okupace si zřejmě díky tomu přišel na několik dalších závodů. F. Richter byl odsouzen za zneužití pravomocí veřejného činitele [33].

Shrnutí

Jak je patrné, není nutné na podnikatele období tzv. divokého kapitalismu (včetně méně „divokého“ období tzv. první republiky) hledět skrze prsty. Naopak drtivá většina z nich přispěla výrazně k našemu dnešnímu bohatství. A to především díky touze po dosažení zisku. Jak bylo výše konstatováno, zisk lze realizovat na svobodném trhu jen pomocí uspokojení potřeb spotřebitelů (odhlížíme od dobývání renty). Zdá se také, že ne zrovna zanedbatelná část podnikatelů byla schopna - díky dosažení zisku – se věnovat i dalším prospěšným aktivitám.

4. Ne až tak divoký "divoký" kapitalismus aneb špacír několika městy divokého kapitalismu

Pokud se někdo zeptá, jaká byla sociální péče v dobách tzv. divokého kapitalismu (tj. období zhruba od 1. poloviny 19. století do roku 1914), tak se mu zpravidla dostane odpovědi, že byla nedostatečná, a že existovaly sem tam chudobince, chorobince a sirotčince a žebrota. Jen ti znalejší zaznamenají i existenci nějakých svépomocných aktivit [1]. Skutečnost však byla mnohem rozmanitější. Tehdejší pozorovatel - slavný ekonom K. Engliš - uvedl ve své práci "Chudinství v království Českém na počátku XX. století" následující odhad: "Kdybychom mohli určiti chudinská vydání spolků, které čítají dobročinnost ke svým vedlejším úkolům, dospěli bychom dojista k výsledkům, které by postavily chudinství spolkové rovnocenně po bok péči veřejné." [2]. Dle zjištěných a neúplných dat činily totiž výdaje soukromého chudinství 26,8% celkových výdajů na chudinství v Čechách. Protože od doby K. Engliše výzkumy na téma sociální péče té doby mnoho nepokročily (částečnou výjimku tvoří soukromé pojištění - pro přehled viz kapitola 13), dá se tedy stěží o kvantitativních ukazatelích říci něco bližšího, než řekl zmíněný Engliš (řada dat nebyla ani tehdy zaznamenána, řada jich zřejmě podlehla zkáze anebo leží neobjevena v archivech).

Následující kapitola tady bude spíše pokusem o nástin, který má za cíl alespoň částečně přiblížit rozmanitost sociální péče včetně přístupu ke vzdělání v době tzv. divokého kapitalismu na Moravě. V potaz vezmu i volněji s těmito související aktivity, jako třeba konzumní spolky a stavební družstva, která také měla za úkol zlepšovat sociální postavení jejich členů. A to s přesahem do doby první československé republiky. Sledovat budu jak dobročinné, tak svépomocné aktivity. Protože shromážděných údajů je velké množství, rozhodl jsem se kapitolu pojat jako procházku po několika moravských městech a případně jejich okolí, byť nejde vzhledem k tématu o příliš záživné čtení. Je nutné ještě uvést, že Morava na rozdíl od Čech neměla centralizovaný veřejný systém chudinství, ale veřejná péče o chudé zde spočívala na bedrech jednotlivých obcí [3].

Statistika

Nejprve však trochu statistiky. Roku 1869 (tj. krátce po vydání spolkových zákonů) na Moravě evidovaly úřady 80 podpůrných spolků v nemoci, 21 dobročinných spolků včetně dobročinných školských spolků, 53 konzumních spolků, 28 vzdělávacích spolků a 134 čtenářských spolků [4]. Roku 1880 a 1890 (v závorce uvedeny údaje pro rok 1890) to bylo, při změně evidovaných kategorií, 337 (482) podpůrných spolků v nemoci, z nichž bylo 205 (303) spolků vysloužilců, dále 7 (8) penzijních spolků, 99 (150) dobročinných spolků včetně dobročinných školských spolků, 68 (68, zde však statistika zřejmě nepracuje se stejnými kategoriemi) konzumních spolků a společenstev a 40 (102) vzdělávacích a 160 (318 čtenářských spolků [5]. V některých případech - například spolky pro podporu v nemoci, penzijní spolky a dobročinné spolky - Morava ve statistikách znatelně zaostává za více průmyslovými Čechami, a to i při zohlednění rozdílného počtu obyvatel.

Problémem těchto statistik není jen to, že i jiné spolky se mohly, vedle své hlavní aktivity, věnovat dobročinnosti a svépomoci (viz Engliš výše), a že statistiky jsou neúplné a pracují s různými kategoriemi, ale i to, že řada spolků měla filiálky. Tak například vzdělávací spolky měly roku 1890 1555 filiálek, podpůrné spolky v nemoci 27 filiálek a dobročinné spolky 334 filiálek [6]. Co se týče dobročinných spolků, tak je nutné uvést, že tyto: "...byly určeny do značné míry k podporování chudých žáků a studentů, pro stravování chudých školních dětí aj. ... Patřily sem, ale také různé spolky proti žebrotě, pro zřizování lidových kuchyní, ale rovněž tak spolky pro podporování propuštěných trestanců… azyly pro osoby bez přístřeší ... rovněž ale Červený kříž…." [7]. Pokud by nás zajímali dělnické spolky, tak dělnických nemocenských a pohřebních spolků bylo dle statistiky z roku 1893 na Moravě 62, zaopatřovacích a dobročinných dělnických spolků bylo jen 5, vzdělávacích a čternářských spolků 85 a konzumních spolků 15. V následujících letech pak došlo k boomu v zakládání dělnických spolků. Údaje za  filiálky dělnických spolků bohužel chybí [8].

To jsme však vyčerpali převážně svépomoc a jen část dobročinnosti. Co však nadace, odkazy nebo dary? Ty se zřejmě statistickému státnímu šetření nepodrobovaly. Autor si alespoň není vědom existence nějaké takové statistiky. V literatuře se objevují jen dílčí statistky. Tak například ve Fulneku bylo ke konci 19. století asi na 40 nadací v úhrnné sumě 132 tisíc zlatých [9]. Pro Olomouc před 1. světovou válkou se uvádí: "Obecní vydání na sociální péči sice vzrůstalo také, ale nebylo v žádném poměru ani k zámožnosti města, ani k soukromé a spolkové dobročinnosti … Za to přejímá obec dřívější úkol církve a opatruje nadace a fondy svěřené, jichž počet vzrostl na 90 s více než 2 miliony korun fondového jmění (r. 1918)." [10]. Pojďme však od statistik dále. Nejprve však jedno upozornění: na tehdejší společnost je nutné hledět z její perspektivy a nikoliv z naší. To mimo jiné znamená, že na ni musíme hledět i z pozice tehdejšího blahobytu a nikoliv z hlediska dnešního blahobytu.

Prostějov

Naši procházku zahájíme v jednom z větších moravských měst (kvůli rozsahu kapitoly jsem rezignoval na uvedení Brna, Olomouce a některých dalších měst s velkým rozsahem zkoumaných aktivit), konkrétně v středomoravském Prostějově. Ten byl ve sledovaném období rostoucím průmyslovým městem. Roku 1830 měl 8 tisíc obyvatel, roku 1890 již 20 tisíc obyvatel a roku 1910 dokonce již 30 tisíc obyvatel. Již od roku 1733 ve městě působila nemocnice milosrdných bratří s 20 lůžky, která sloužila zejména méně majetným obyvatelům. Řád zde měl i lékárnu. I když ve městě vznikla později městská nemocnice (z počátku s nevalnou pověstí; pracovaly v ní řádové sestry), působila nemocnice milosrdných bratří i nadále (později za městskou nemocnicí zaostávala – zřejmě myšleno v rozsahu a vybavení). V letech 1896-8 byla rozšířena o 60 lůžek a modernizovalo se i její zařízení. Ve městě existoval městský chudobinec, ten však město zajišťovalo fondem z odkazů několika mecenášů. Když město v letech 1896-1906 budovalo městský sirotčinec, využilo i odkaz jedné zdejší mecenášky. V oblasti sociální otázky se tak město snažilo propojovat veřejné peníze s těmi soukromými.

Ve městě bychom dále našli v letech 1902-13 spolek lidové kuchyně, který zajišťoval levnou stravu pro chudé. „Velkou úlohu na tomto poli [je myšleno pole sociální péče, pozn. autora] sehrávaly také aktivity nemocenských a podpůrných spolků (v roce 1907 14 sdružení).“ Pokud bychom navštívili zdejší početnou židovskou komunitu, tak bychom zde zaznamenali dobročinný spolek "Chewra Cadischa" (ten sloužil i jako pohřební spolek) a dobročinný spolek židovských paní. Židovský učenec a lékař v nemocnici milosrdných bratří zde pak založil židovský chorobinec a chudobinec (jinde se píše o starobinci). Autoři dějin Prostějova soudí, že město se začalo zajímat o sociální otázky ke konci 80. let 19. století, ale: "Celkově však péče spočívala na bázi dobročinnosti a významnou roli hrály charitativní a podpůrné spolky…” [11].

Co se týká školství a přístupu ke vzdělání, tak se v Prostějově angažovalo převážně samo město. I na tomto poli zde však vznikly dobrovolné aktivity. V době kdy bylo město pod německou správou, zde roku 1871 Češi založili soukromou čtyřtřídní reálku. Ta byla nejprve vydržována zdejší záložnou a po jejím zrušení (skrz úřady) "Maticí školskou", která školu vydržovala z příspěvků a soukromých prostředků. Roku 1880 přešla škola do zemské správy [12]. Na stavbu židovské obecní školy zde pak přispěl mecenáš [13]. Vedle toho bychom ve městě našli od roku 1853 čtenářský spolek, který z darů systematicky budoval knihovnu, od roku 1867 konzumní dělnický spolek, od roku 1907 spolky pro stavbu laciných a zdravých dělnických bytů anebo i zřejmě katolickou "Nemocensko-invalidní pokladnu Jana z Boha"[14].

Nový Jičín

Pojďme však do menšího města. Tímto městem je v té době průmyslové a rozvíjející se severomoravské město Nový Jičín. Je však o poznání menší než Prostějov. Roku 1869 zde vykazují 8,8 tisíc obyvatel a roku 1900 již 12 tisíc obyvatel. Zdroj ze třicátých let zde uvádí spolek "Okresní péče o mládež", který vydržoval sirotčinec, a který vznikl roku 1913. Tento spolek se staral vedle sirotků také i o vánoční nadílky, obědy pro studenty atd. Zřejmě provozoval i poradny pro matky, které jsou v tomtéž materiálu zmíněny (což bylo právě u těchto spolků velmi obvyklé). Objevili bychom zde špitál u sv. Ducha založený již roku 1534, vdovskou nadaci z roku 1836 a Nadační dům M. Grossmannové [15].

Jiný zdroj uvádí, že zdejší sirotčinec vznikl roku 1894 díky štědrosti jedné mecenášky, která se tak rozhodla učinit na památku svého manžela. Tato dále věnovala 34 tisíc K na rozšíření tohoto sirotčince, zatímco sbírka přinesla na tentýž účel zbylé peníze do částky 150 tis. K. Město vybudovalo vlastní zaopatřovací ústav, ale vzápětí ho odevzdalo nadaci a již na jeho provoz nic nepřispívalo. Výstavbu chorobince město financovalo částečně z odkazu. Na rozšíření téhož zařízení pak věnovali známí velkovýrobci klobouků Hückelové 40 tisíc K [16].

Díky "Ústřední matici školské" zde vznikla česká šestitřídní obecná škola. Na spolkovém základě byly vydržovány na tehdejším soudním okrese Nový Jičín dvě německé mateřské školy a pokračovací škola. Konstatována je zde i řada spolkových knihoven [17].

Frenštát pod Radhoštěm

Co však nějaké upadající město? Takovým městem byl jinak docela průmyslový Frenštát pod Radhoštěm. Roku 1869 měl přes 6,5 tisíce obyvatel, ale roku 1900 již jen něco přes 5,7 tisíce obyvatel. Relativní pokles počtu obyvatel byl pak ještě vyšší, pokud si uvědomíme vysoký populační růst ve sledované době.

Co bychom zde našli z charitativních akcí? Roku 1842 zde jistý obchodník odkázal 3 tis. zlatých na postavení nemocnice, 4 tis. zlatých na 4 lůžka pro nemocné a z úroku 1 tisíc zlatých měli být jednou ročně podporováni chudí. Další odkaz ve výši 100 zlatých učinil zdejší farář. Již od 18. století zde působil Horní špitál pro 16 osob, který měl roku 1865 jmění 2 754 zlatých. Soukromé nadace a odkazy ve Frenštátě spravovala obec. Z těch větších jich zdroj připomíná pět, a to včetně nadace na ošacení dětí a nadace z r. 1834 ve výši 4 tisíce zlatých na stipendia. A dále nadace kupce Vávry z roku 1815: na ošacení chudých školáků, na lékaře a léky pro chudé, pro studenty, pro učitele, pro podílení starých mužů atd. Na městském chudobinci se vedle města podílí i zdejší "Občanská záložna", vedle toho jsou zaznamenány dva odkazy, z nichž jeden byl určen na zřízení jednoho lůžka a druhý z roku 1907 ve výši 3 tisíce K na nákup vhodného pozemku. Roku 1864 bylo zdejšímu veřejnému chudinskému fondu odkázáno 2,2 tisíce zlatých. Zdejší sirotčinec pak vznikl kolem roku 1907 jednak díky daru 6 tisíc K a za druhé díky sbírce mezi občany. Dále bychom zde natrefili na "Odbor jubilejní zemské jednoty lidumilů" založený roku 1899. Tento odbor odváděl příspěvky zemské jednotě lidumilů na vydržování útulny pro opuštěné děti [18].

A co školství v upadajícím městě? Vedle již výše uvedených aktivit, byla ve Frenštátě roku 1859 z darů a sbírky rozšířena zdejší zřejmě obecná škola o 4. třídu chlapeckou a 3. třídu dívčí. Jistou dobu zde fungovala soukromá reální škola, jejíž zakladatel byl však pronásledován ze strany úřadů pro národní agitaci a politickou činnost. Neúspěchem skončila v l. 1872-3 vyšší dívčí škola, o kterou nebyl dostatečný zájem. Ujala se zde však výuka ručních ženských prací. Dále zde existoval od roku 1894 spolek sv. Ludmily k podpoře chudé školní mládeže. Ten rozdával v zimě školákům zdarma obědy - například v zimě 1904-5 to bylo 13 798 obědů. Od roku 1887 zde byl místní odbor "Ústřední matice školské", který odvedl do roku 1906 7 576 K. Zdejší Sokol daroval roku 1902 obci vhodný pozemek na výstavbu školy [19]. Jiný zdroj uvádí sbírky a odkazy a dobrovolné příspěvky, jako jeden ze zdrojů stavby budovy zdejší školy. Dále financování školního výletu pro 550 žáků dámským komitétem a sbírkami, spolek na podporu školy, divadelní představení školní mládeže ve prospěch učebních pomůcek a charitu ve prospěch studentů a chudých [20].

Ze svépomocných aktivit bychom našli ve městě od roku 1871 pohřební a podporovací spolek, který měl roku 1902 již 3 217 členů, další podporovací spolek založený roku 1879 (dle materiálu v podstatě svépomocnou nemocenskou pokladnu) a spolek vojenských vysloužilců od roku 1874 (na okrese byly 2 další). A co se týče vzdělávání, narazili bychom zde na spolkovou knihovnu, jež se později stala základem obecní knihovny [21].

Břeclav

Co však zkusit nahlédnout do nějakého méně průmyslového města? Města s významným podílem zemědělské výroby a služeb? Takovým městem byla rozvíjející se Břeclav, ležící v úrodné nížině na jihu Moravy, která je a i tehdy byla významným železničním uzlem. Roku 1869 vykazuje město 3,6 tisíce obyvatel, ale roku 1890 již 6,4 tisíce obyvatel.

Ve městě bychom našli spolek Červeného kříže. Od roku 1923 ženský farní humanitární spolek Ludmila, který prováděl sbírky na chudé děti a zvláště na podpory pro nezaměstnané v době hospodářské krize. O 7 let později vznikla místní skupina "Organizace židovských žen", která mimo jiné pomáhala chudým židovským dětem [22]. V okolí Břeclavi bychom se mohli setkat s pozoruhodnou nadací na věno pro nevěsty a spolkem lidumilů [23].

Pozoruhodný byl v tomto městě rozvoj soukromého školství. Roku 1883 zde byla zřízena česká trojtřídní obecná škola, na niž poskytli peníze dva mecenáši. Roku 1882 zde vznikl odbor německého školského spolku "Schulverein" a jím vydržovaná mateřská škola a o rok později mateřská česká škola "Ústřední matice školské". Od roku 1910 bychom zde při procházce narazili na českou měšťanskou školu "Matice břeclavské" a o dva roky později i na její zbrusu nové budovy za 140 tisíc K, přičemž peníze byly získány ze soukromých zdrojů a úvěru, za který ručili členové matice. Podobně byly soukromě financovány učební pomůcky, vybavení, provoz a péče o mládež (obědy pro přespolní zdarma) [24]. V blízkém Podivíně bychom našli od roku 1899 hospodářskou školu okresního hospodářského spolku. Po roce 1848 tamtéž přispěl značně na stavbu zdejší školy i samotný kníže Lichtenštejn, někdejší majitel panství. Byla zde i nadace pro 2 studenty. Dále bychom našli v Břeclavi od roku 1903 dívčí pokračovací průmyslovou školu, vydržovanou spolky (ovšem s veřejnou dotací) a v l. 1900-9 soukromé německé gymnasium, později převzaté do státní správy [25]. Vysoký počet soukromých aktivit v oblasti školství byl v tomto městě dán vedle zájmu o vzdělání i zápasem mezi Čechy a Němci.

Ze svépomocných aktivit jsem zaznamenal, že první podpůrný spolek zde vznikl již roku 1881, později jich zde bylo více, dále zde byly spolky vojenských vysloužilců a spolky pohřební, důsledně rozdělené dle národnosti [26]. Dále čtenářský spolek "Břetislav" s knihovnou a čítárnou a "Ženský vzdělávací spolek Libuše". V Podivíně pak spolek vysloužilců a dva spolky s knihovnami [27].

Žďár nad Sázavou

Co však upadající a převážně zemědělské a řemeslnické město skoro bez průmyslu? Takovým městem byl západomoravský Žďár nad Sázavou. Ten měl roku 1870 3,7 tisíce obyvatel a roku 1890 již jen 3,2 tisíce obyvatel (v té době se ovšem skládal Žďár ze dvou samostatných částí Žďár-město a Žďár-zámek). Co bychom zde tedy našli? Roku 1857 koupil jistý obchodník dům pro městský chudobinec a navrch odkázal ještě 2 tisíce zlatých. Od roku 1912 zde působil sirotčí spolek (pozdější spolek Okresní péče o mládež), který se staral o sirotky. Díky jedné nadaci mohl tento umístit do nadačního domu dětský domov s útulkem pro matky a kojence, mateřskou školu a lékařskou poradnu pro matky. Spolek ročně vydával 7 tisíc Kč na ošacení dětí a 4 tisíce Kč na stravu pro asi 700 dětí. Od roku 1922 zde vznikl odbor "Masarykovy ligy proti tuberkulose", který zdarma léčil chudé tuberkulosní pacienty, vedl dispensář, prováděl preventivní prohlídky a léčbu dětí atp., roku 1934 však pro nedostatek členů zanikl. Od roku 1924 zde vznikl Spolek čsl. červeného kříže, který mimo jiné též konal preventivní prohlídky dětí a podporoval občany postižené neštěstím [28].

Kolem roku 1872 bylo zřízeno několik nadací na podporu zdejší školy nebo chudých žáků. Roku 1899 vznikl polévkový ústav. Od roku 1870 působila ve městě Žďáře nedělní hospodářská škola "Novoměstské hospodářské okresní jednoty" s bezplatným vyučováním [29]. Se vzděláním souvisí i knihovny. Spolkových knihoven existovalo na okrese několik. Navíc veřejná knihovna ve městě byla roku 1907 také založena spolky. Místní odbor Národní jednoty (pro jihozápadní Moravu) provozoval i několik "kočovných" knihovniček [30].

Co svépomocné aktivity? Vedle již výše uvedených bychom zde narazili od roku 1920 na legionářskou jednotu, která se zabývala (jak bylo časté) převážně svépomocí, a to mimo jiné podporováním v nouzi a péčí o sirotky po legionářích. Dalším případem svépomoci byla družstva pro stavbu domků [31].

Litovel

Ne všude je však posvícení. Příkladem může být v té době převážně zemědělský Litovel, kde se v literatuře uvádí jen německý pohřební spolek [32]. A dále v letech 1882-5 česká matiční obecná škola, mateřská škola a místní odbor "Ústřední matice školské" [33].

Podpůrné a dělnické spolky v Šumperku

Jak bohatý byl život podpůrných a dělnických spolků v průmyslovém a rostoucím Šumperk? Od roku 1853 zde je připomínán podpůrný spolek tkalců, od roku 1859 zde byl spolek katolických tovaryšů a od roku 1891 odborový spolek textilních dělníků. Dále je zde připomínán spolek pomocných dělníků, spolek dělníků pracujících s dřevem, spolek oděvních dělníků, spolek kovodělníků, spolek lučebních dělníků (tj. pracujících v chemických oborech), spolek zemědělských a lesnických dělníků, potravinářských dělníků a spolek dělníků stavebního, kamenického a keramického průmyslu. Dále zde byly blíže nespecifikované sociální a podpůrné spolky a mnoho jiného [34]. A vedle toho, zde byla další aktivita, kterou kvůli rozsahu pomíjíme. Bylo toho tedy dost, zvláště pokud uvážíme, že roku 1880 měl Šumperk 8 484 obyvatel a roku 1900 11 636 obyvatel.

Na skok ve Slezsku – město Odry

Slezské město Odry má velice podrobně popsanou historii od Antona Rolledera. My se omezíme jen na stručný výtah. Hlavní postavou (spíše neobvyklejší postavou) zde byla lantkraběnka Charlotta Fürstenberková. Ta zde založila několik nadací. Jedna nadace o 70 tisících zlatých se týkala nemocnice. Tato nemocnice zde působila od roku 1855 (zakládací listina nadace však byla sepsána až roku 1858) v domě postaveném lantkraběnkou a byla pro 12 a později 30 lidí. Lékařskou péči poskytoval lékař a ranhojič. Nemocnice měla i vlastní lékárnu. Nemocnice byla dle nadační listiny určena pro nemocné obojího pohlaví, a přestože šlo i (katolickou) církevní nadaci, tak se na náboženské vyznání nebral ohled. Jméno nadace mělo znít „Fürstenberská nadace“. Roku 1861 došlo rozšíření této nemocnice, která potom měla prostor pro 34 lůžek. „Až do konce prosince 1895 bylo v nemocnici opatrováno a lékařsky ošetřeno 11 175 nemocných.“. Jmění k roku 1897 činilo skoro 107 tisíc zlatých.

Další nadace s kapitálem 50 tisíc zlatých byla určena na  městský chorobinec (byl určen pro přednostně pro staré a dále i slabé, chromé, slepé, hluché a zmrzačené), na který přispěla i obec, přičemž zde byly učiněny již roku 1835 jiné dary na stavbu chudobince a na chudé. Název měl znít „Lantkraběcí Fürstenberský chorobinec“. Pravděpodobné svou roli tedy nehrála jen zbožnost. Chorobinec byl otevřen roku 1867 a měl 10 nadačních lůžek, jmění k roku 1897 činilo 60 696 zlatých a do konce prosince roku 1895 ho využilo 87 osob. Lantkraběnka Fürstenberková zde vystavěla a založila ještě nákladem 23 tisíc zlatých konvenční měny dívčí trojtřídní školu. Později škole přispívala i obec. Od roku 1898 zde působila klášterní měšťanská škola, která konkurovala měšťanské škole města [35].

Nešlo však jen o nadace zmíněné mecenášky. „Ženským výborem…byl založen r. 1896 Polévkový ústav, ve kterém dostávaly potřebné děti v zimě polévku nebo kávu s chlebem. V roce 1899 bylo rozděleno 3 079 porcí 78 dětem.“. Podnikatel A. Herzmansky zde o Vánocích poděloval 24 a později 48 dětí (kompletní oblečení). Později věnoval prostředky k pořízení prostor na mateřská školu u lantkraběcí dívčí školy. Jak se školka jmenovala? To je vcelku jasné i bez nápovědy: „Mateřská škola Augusta Herzmanskeho“. Od roku 1881 zde byl „Německý školský spolek“, který vybrané peníze (k roku 1897 to bylo celkem 1 845,80 zlatých)  posílal do Vídně. Od roku 1898 zde byla ženská a dívčí místní skupina tohoto spolku. To však nebylo vše: "Podpůrný spolek pro chudé žáky v Odrách“ z roku 1877 a měl za úkol opatřovat chudým žákům obuv, kazajky a kalhoty. Do doby napsání Rollederovi knihy byla rozděleno šatstvo za 4 tisíce zlatých [36].

Dále zde byl od roku 1897 "Všeobecný dělnický spolek Svornost", který poskytoval podpory v nezaměstnanosti po dobu šesti týdnů a podporu nebo nocleh projíždějícím členům (de facto černým pasažérům) jiných spolků stejného zaměření. Od roku 1897 katolický dělnický spolek, který se věnoval vzdělávací a podpůrné činnosti v nemoci, úmrtí nebo nezaměstnanosti. Od roku 1879 spolek vojenských vysloužilců, který měl invalidní fond. Tovární nemocenské pokladny zde vznikaly od konce 70. let 19. století, ale protože při střídání zaměstnání bylo členství dělníků anulováno, založili si dělníci roku 1883 "Všeobecnou dělnickou nemocenskou pokladnu v Odrách". Ta měla k roku 1899 660 členů, ovšem v té době již díky regulacím muselo být 384 členů pojištěno povinně. Od roku 1890 zde byla "Nemocenská pokladna pro učně družstva krejčích v Odrách" a dále od roku 1899 pokladna pomocných dělníků. Od stejného roku zde působil "Spolek oderských živnostníků Svépomoc“, který poskytoval podpory v případě úmrtí, invalidity a poskytoval i starobní zajištění. Pohřební spolek v Odrách vznikl roku 1873. Prošlo jím k době napsání knihy 1 457 členů. Při měsíčním příspěvku 10, později 7 a ještě později 4 krejcarů se platilo pohřebné v průměrné výši 30 zlatých. Dále zde byla spořící-losové spolky a konzumní spolek [37]. Co k tomu říci? Buď byli lidé v Odrách poněkud v tomto směru více pokrokoví anebo je autorovo dílo tak podrobné (což jistě je).

Shrnutí a několik poznámek

Z výše uvedeného je zřejmé, že existovaly v době tzv. divokého kapitalismu a první československé republiky rozsáhlé soukromé aktivity v oblasti sociální péče a sociální otázky vůbec. Tyto byly založeny na dobročinnosti a svépomoci a dotýkaly se také přístupu ke vzdělání. Patrné je, že církev měla důležitý, ale ne převládající význam [38]. To zda bylo město prosperující nebo upadající nemělo dle mých zkoumání válný význam pro soukromé aktivity. Patrné také je, že sem tam se některé aktivity neudržely a zanikly, ale jiné působily desítky let. Běžné bylo spojování soukromých aktivit s působením veřejné správy [37].

Velkou výhodou soukromých aktivit byl ten fakt, že nebylo nutné přesvědčovat v politickém procesu příslušné autority, ale že stačilo prostě danou aktivitu provést [39]. Lidé tak nebyly ani závislí na mínění většiny těch, co mohli volit. Na druhou stranu se někteří snažili své soukromé aktivity převést do veřejné správy, a tím na účet daňových poplatníků (to se týká především škol). Za pozornost stojí, že lidé provozující dobročinné a svépomocné aktivity zpravidla pomáhali někomu v jejich okolí (například v daném městě, soudním okresu atp.) – tj. někomu koho znali. Mohli tak lépe posoudit stav potřebnosti a možnost zneužívání pomoci a podpory. Nerozhodovali se tak říkajíc z tepla kanceláře. Navíc některé z aktivit – jmenovitě spolky – znamenaly pro členy další bonus: například vzdělávání, výchovu k šetrnosti a někdy i střídmosti, sportovní aktivity, pořádání kulturních akcí, někdy popíjení (často kritizovanému) atd. Spolky také vytvářely jistý pocit sounáležitosti. Rozhodování prováděné skoro vždy z tepla kanceláře a nevytváření sounáležitosti patří naopak k znakům veřejných systémů sociální péče.

Celkově se zdá, že období tzv. divokého kapitalismu nebylo zdaleka tak divoké. Na rozvoj poměrně rozsáhlých soukromých aktivit v oblasti sociální péče a sociální otázky vůbec, mělo jistě vliv poměrně nízké zdanění (tj. malý vytěsňovací efekt), kdy lidem zbývalo na jejich aktivity více peněz. Dále pak menší či žádná aktivita veřejné správy v těchto otázkách a malá propagace této aktivity.

Důvodů pro účast na dobročinných anebo svépomocných aktivitách může být nepřeberné množství. Zatímco svépomoc má pro účastníka přímé výhody, u dobročinnosti tamu tak být může, ale nemusí. Důvody pro účast na dobročinnosti můžou sahat od pouhé radosti z poskytování pomoci až po získání prestiže. A právě příklad prestiže nám umožňuje pochopit schopnost svobodné společnosti "donutit" alespoň část i více sobeckých občanů k provozování dobročinnosti. Jak uvádí autoři citovaných dějin Nového Jičína: "Dobročinnost a charitativní práce byly tehdy společensky velmi ceněny, uznání a zároveň očekávání okolí závislé na míře společenské prestiže motivovaly členy významných rodin ke vstupu do takovýchto organizací… Jména dárců a výše příspěvků uveřejňoval lokální tisk, čímž vlastně dárce motivoval k poskytování štědrých darů, neboť nikdo se nechtěl nechat zahanbit a přijít do řečí pro lakotu či malé cítění s potřebnými.“ [40].

Poznámky:

1. K = rakouská koruna, platná u nás od roku 1892, kdy nahradila rakouský stříbrný zlatý (platný od roku 1858 s obsahem 11,11 g stříbra). Poměr mezi rakouskou korunou a stříbrným zlatým byl: 2 K=1 zlatý. Rakouská koruna byla nahrazena po první světové válce korunou československou (Kč). Do roku 1857 platil na našem území zlatý tzv. konvenční měny (11,69 g stříbra).
2. Pro srovnání k uvedeným údahům uveďme, že v roce 1870 stálo kilo masa 59 krejcarů a chleba 12 krejcarů, roku 1890 to bylo 61 krejcarů a 11,3 krejcaru a roku 1910 73 krejcarů (1,46 K) a 15 krejcarů (0,30 K) (údaje jsou pro Prahu) – viz Dvořák, s. 51.
3. Dispensář = výdejna léků anebo výdejna léků spojená s lůžkovým oddělením.

5. Pracovní doba v dobách "divokého" kapitalismu

Jedním z kritických soudů vynášených vůči období tzv. divokého kapitalismu je i dlouhá pracovní doba v továrnách a živnostech. V této kapitole si ukážeme, že tento soud není ani zdaleka tak oprávněný, jak se může na první pohled zdát. Při analýze problému pracovní doby v dobách divokého kapitalismu se opřeme zejména o nedávno vydanou knihu historika Lukáše Fasory "Dělník a měšťan: vývoj jejich vzájemných vztahů na příkladu šesti moravských měst 1870-1914".

Délka pracovní doby

Z našeho dnešního pohledu byla pracovní doba opravdu dlouhá. L. Fasora uvádí, že na přelomu 70. a 80. let 19. století byla délka pracovní doby v rozsahu 12 až 14 hodin denně včetně přestávek (na oběd někde i dvou hodinových) [1]. Směrem ke konci 19. století měla tendenci klesající (částečně vlivem regulací, které však nebyly tehdy brány moc vážně  - viz níže). A tak pro rok 1906 cituje Fasora následující údaje pro Dolní Rakousko a Vídeň (nejbohatší oblasti habsburské monarchie): pětina zaměstnanců pracovala nejvýše 9 hodin denně a 76,6% zaměstnanců nejvýše 10 hodin denně. Zároveň docházelo k diferenciaci pracovních dob dle odvětví. Na Moravě dosahovala ve strojírenském průmyslu a stavebnictví pracovní doba typicky 9,5 hodiny, ale v textilním průmyslu, oděvnictví a potravinářství činila zpravidla víc jak 10 hodin [2].  Můžeme pro vyšší představu uvést několik konkrétních příkladů. Například v železárnách ve Frýdlantu nad Ostravicí se pracovalo do roku 1881 průměrně 13 hodin denně (přestávky nezapočteny) a často ještě přesčas [3]. Pracovní doba ve sklárně v Dolní Lipové (Lipová) byla dle pracovního řádu k roku 1888 10-12 hodin denně (přestávky nezapočteny) a maximálně mohla být až 84 hodin týdně [4]! Ve Vsetínských nábytkových továrnách (výroba byla sezónní) se pracovalo 12 hodin denně včetně přestávek, ale pracovní doba mohla být zvýšena až na 14 hodin, pokud bylo více zakázek anebo mohl být zaveden dvousměnný provoz [5].

Byly zde i snahy státu pracovní dobu regulovat. Ve starém Rakousku byla zákonem například dána 11 hodinová pracovní doba a v prvním desetiletí 20. století byla v řadě evropských zemí za den pracovního klidu prohlášena neděle [6]. Nicméně i přes tyto snahy si naši předci s délkou pracovní doby moc hlavu nelámali. J. Procházka konstatuje, že ve 2. polovině 19. století se u nás často nedodržovala omezení pracovní doby anebo se nahrazovala doba požadavkem na vyšší intenzitu práce [7]. To ovšem neznamená, že pracovní doba musela být delší než uzákoněná (příp. intenzita práce větší). Výkyvy se děly i na opačnou stranu. Někdy byla sjednána mezi zaměstnavateli a zaměstnanci doba kratší. A délka pracovní doby také závisela na stavu trhu. Například pro rok 1899 se uvádí: "V mnoha továrnách brněnských nepřipadá průměrně na 1 den ani 8 hodin práce, ba někdy ani ne snad 6 hodin práce." [8]. L. Fasora uvádí, že státní statistika zachycovala změny v pracovní době až od roku 1904, oporou byly zprávy živnostenských inspektorů (zřejmě z jejich občasných kontrol) a zejména tarifní smlouvy (tj. to, co bylo předem sjednáno). Pro dřívější dobu platí: "Údaje pro starší dobu pocházejí z mnohem širšího spektra zdrojů a jejich důvěryhodnost je také poněkud nižší." [9]. Skutečnou průměrnou délku pracovní doby tedy nejsme schopni řádně určit. Ta byla často proměnná, podle toho, jak se podnikatelé snažili určit změny v poptávce (uspokojování) spotřebitelů, a jak byli schopni opravovat svoje chyby v určování této poptávky.

Pro srovnání je obecně známo, že pracovní doba rolníků byla v době zemědělských prací velmi dlouhá (od východu do západu slunce). V zimě se, ale na polích nepracovalo. Nicméně v nově vydaných "Dějinách zemědělství v Čechách a na Moravě" se uvádí, že rolník pracoval i v zimě, kdy se připravoval na zimu. V zimě se také mlátilo obilí [10]. A v některých krajích se provozovala navíc i domácká výroba.

Ekonomická vsuvka

Na volný čas (volnočasové aktivity) je nutné hledět jako na vzácný statek, který je částí duševního příjmu každého člověka. Jako každý jiný statek, tak i volný čas je předmětem lidského jednání a vztahuje se na něj tedy zákon klesajícího mezního užitku. Čím více jednotek volného času (například hodin) mám, tím nižší potřeby s ním budu pokrývat (například nejprve uspokojím potřebu spánku, až poté potřebu procházky v přírodě, až poté třeba potřebu hodinové diskuze s manželkou atd.). Volný čas však má i jisté náklady obětované příležitosti. Tyto náklady představují ztrátu statků a služeb, které si mohu koupit za mzdu, kterou si mohu vydělat trávením času prací. Tyto statky a služby jsou také vzácné a jsou předmětem lidského jednání, a tím se na ně také vztahuje zákon klesajícího mezního užitku. Čím více si užívám volného času, tím méně mám statků a služeb, a musím se tak obejít bez pokrytí stále většího množství potřeb, které jsou tyto statky a služby schopny pokrýt. Trávení času v práci má také své náklady obětované příležitosti v podobě ztráty určitého počtu jednotek vzácného volného času, a tím i ztráty uspokojení jiných potřeb, které může volný čas pokrýt.

Užívání volného času anebo trávení času prací předpokládá, že musím jednotky svého celkového času, které mám k dispozici (chcete-li: který mi byl na této zemi vyměřen), rozdělovat podle nějakého klíče mezi tyto dvě aktivity. V tom člověku pomáhá právě zákon klesajícího mezního užitku a ordinální hodnotová škála, která je vlastní každému jednajícímu, a která umožňuje jednotlivci porovnávat mezní užitky z jednotlivých aktivit mezi sebou. Pokud začnu jednotky svého celkového času věnovat nejprve pracovní aktivitě (protože mi to přináší větší užitek), tak dojdu do bodu, kdy by můj mezní užitek z další jednotky mého celkového času, kterou bych vynaložil na získání statků a služeb prací, poklesl (přesněji řečeno mně klesá užitek z těchto statků a služeb) pod můj mezní užitek z této jednotky času vynaložené na volný čas (přesněji řečeno se jedná o užitek z těchto volnočasových aktivit). V tomto okamžiku proto využiji tuto další jednotku svého celkového času pro volný čas. Přirozeně to platí i naopak, pokud by můj mezní užitek z další jednotky mého celkového času, kterou bych vynaložil na volný čas, poklesl pod můj mezní užitek z této jednotky času vynaložené na získání statků a služeb prací, tak tuto další jednotku svého celkového času věnuji práci.

Výsledkem bude nějaká kombinace času tráveného prací a volného času, kdy budou mezní užitky z obou dvou aktivit mít tendenci se zhruba vyrovnat (nikoliv rovnat!). Například budu chtít při dané určité mzdě pracovat 6 hodin a 18 hodin si užívat volného času. S touto představou můžu jít svoji práci nabídnout na trh. Čas je spojitá veličina, přesto je však praktické nakupovat (viz níže) a i prodávat (třeba kvůli dopravě do místa práce) výrobní faktor práce v nespojitých veličinách - např. v "bloku" o osmi hodinách (vliv mají i státní regulace). Opět bude záviset na mé hodnotové škále, zda se mi oplatí hledat jinou práci (s určitými náklady) s kratší pracovní dobou nebo vůbec nepracovat anebo přijmout požadavek poptávajícího, protože odmítnutí tohoto požadavku by třeba mohlo znamenat, že nakonec statky a služby získám jen ve velmi omezeném množství nebo vůbec. Poptávající výrobního faktoru práce má tu výhodu, že může moje rozhodnutí ovlivnit změnou nabízené mzdy (zvyšováním mzdy rostou náklady obětované příležitosti – mezní užitek určité jednotky statku – přesněji zde souboru statků a služeb - je vždy vyšší než mezní užitek menší jednotky tohoto statku) [11]

Pro toho, kdo ztratil niť, zjednodušeně: zaměstnance zajímá nejen výše platu, a to co si za něj mohou koupit, ale i volný čas, který jim zbyde, pokud chodí do práce. Obě tyto skutečnosti zaměstnanci poměřují (vedle toho můžou někteří z nich poměřovat i přitažlivost/odpudivost práce případně jiné méně významné skutečnosti) a podle toho, jak jsou pro ně důležité, se tito rozhodují, kolik času věnují práci a kolik volnému času. Z toho také plyne, že lidé při svém jednání musí zvažovat úroveň bohatství (jeho vzácnost) ve společnosti.

Chceme pracovat déle!

Jak je patrné, tak někteří zaměstnanci mohou chtít pracovat více než je předepsaná pracovní doba (tito jsou tedy regulacemi poškozováni). Také ochota více pracovat se u toho samého člověka může v různých dobách měnit. Nás však zajímá především doba tzv. divokého kapitalismu ve starém Rakousku (pro naše účely zhruba od poloviny 19. století do 1. světové války). Tj., nás zajímá doba, kdy docházelo k postupné industrializaci našich zemí, a kdy docházelo (k do té doby) bezprecedentnímu růstu kvality života a bohatství společnosti [12]. Přesto se zdá, že řada potřeb, které jde krýt nakoupeným zbožím a službami, pokryta nebyla. Alespoň se tak domnívala značná část tehdejších pracujících. Jinými slovy volný čas měl pro tehdejší pracující často menší hodnotu než zboží a služby, na které si mohli vydělat prací. Pracující měli zájem na zkrácení pracovní doby (často prosazené dohodou se zaměstnavatelem a nikoliv nařízením státu) jen do určité míry, a pak už preferovali trávit čas v práci.

To velmi dobře ilustruje kniha L. Fasory. Ten ve své knize uvádí, že zatímco v 80. a 90. letech 19. století bylo snížení délky pracovní doby (až) druhým nejčastějším požadavkem, a to po mzdových požadavcích, později se dostalo mezi požadavky střední důležitosti [13]. Například v případě početného brněnského textilního dělnictva Fasora uvádí pro stávky z let 1869, 1889 a 1899, že: " Debatě o zařazení požadavku na zkrácení pracovní doby se dokonce organizátoři stávek snažili spíše vyhnout, neboť naráželi na nepochopení ze strany dělníků, kteří byli kvůli vyšší mzdě ochotni pracovat i déle než obvyklých 12-14 hodin denně a otázkou produktivity práce nebo regenerace pracovní síly si příliš nelámali hlavu." [14]. (Výjimkou byla stávka roku 1885.) Dále vyvozuje, že zaměstnanci dávali jednoznačně přednost delší pracovní době, kdy si mohli více vydělat, před tím než by ohrožovali své materiální poměry (krytí svých potřeb). Spokojenosti s pracovní dobou bylo dosaženo v hlavních odvětvích relativně brzy, někde již na přelomu 80. a 90. let, kdy se běžná délka pracovní doby blížila deseti hodinám denně [15]. Ovšem při diferenciaci mezi jednotlivými obory [16]. Velmi dobrým příkladem jsou pak převážně neprovdané ženy zaměstnané v textilním průmyslu. Ty zpravidla nabízely pouze nekvalifikovanou pracovní sílu, za tomu odpovídající výdělky, které umožňovaly pokrývat zbožím a službami jen málo (z jejich pohledu) potřeb. Proto měl pro většinu z nich volný čas ve srovnání s možností získat další zboží a služby malou hodnotu. Fasora uvádí pro příklad situaci v oděvním průmyslu, který se navíc vyznačoval značnou sezónností výroby (tj. průměrná pracovní doba nebyla zřejmě tak dlouhá, jak se může zdát) a: "I při stálejším pracovním poměru bylo dodržování jedenáctihodinové pracovní doby zcela iluzorní, dělnice přímo vyhledávaly možnost pracovat déle a zaměstnavatele k obcházení předpisů nutily." Pracovní doba v domácké výrobě v návalu zakázek stoupala dokonce až k 20 hodinám denně [17]. Jinými slovy délka pracovní doby nebyla pro neprovdané ženy často vůbec podstatná [18]. Vdané ženy přirozeně měly svůj hlavní a někdy jediný příjem ve formě podílu na platu svého muže. Pracující ženy také musely v té době čelit snaze svých mužských kolegů o restrikce ženské práce. Regulace délky pracovní doby by tak, jak je patrné z uvedeného, řadu pracujících poškodila! Pokud si vzpomeneme (viz výše) na sklárnu v Dolní Lipové, tak zde se dle tvrdého (dle autorů statě) pracovního řádu pracovalo až 84 hodin týdně, přesto v ní pracovalo několik desítek lidí a jejich počet vzrůstal [19]. To není náhoda.

Jak vysvětluje tyto skutečnosti historik L. Fasora? Dle něho souvisela spokojenost dělníků s délkou pracovní doby na začátku 20. století s faktem, že jejich starší kolegové pracovali v 70. a 80. letech 19. Století 12 až 14 hodin denně (včetně přestávky na oběd) [20]. Dále Fasora říká, že je potřeba přihlédnout k mentálním změnám: "Důležitým faktorem je totiž například fenomén míry individuální spokojenosti s vlastním volným časem, stojící hlavně na srovnání aktuálního stavu s minulostí, a v neposlední řadě je také nasnadě otázka po vědomí dělnictva o vzájemné souvislosti faktorů pracovní doby, regenerace pracovní síly, průměrné hodinové mzdy a produktivity práce." [21]. Pokud tomu tak skutečně bylo, tak je krajně nepravděpodobné, že by dělníkům zároveň unikl ten fakt, že často se jejich předchůdcům podařilo dohodou se zaměstnavateli pracovní dobu zkrátit. Spokojenost daná strachem z návratu minulosti by pak nebyla plně vysvětlitelná. Jak uvádí sám Fasora regenerací pracovní síly se v té době lidé moc netrápili (viz níže i výše). U nekvalifikovaných dělníků lze také docela pochybovat o tom, že si byli nějakých hlubších souvislostí vědomi (přednostně se orientovali ve svých vlastních potřebách a na trhu, kde nabízeli svoji práci a nakupovali statky a služby). Jedině zmínka o individuální spokojenosti s volným časem se blíží vysvětlením ekonomické teorie.

Tato kapitola je především o práci v továrnách, ale pokud odbočíme k zemědělství a podíváme se za ženami pracujícími v zemědělství, tak v knize historičky J. Newby se můžeme dočíst, že: „Velký podíl ženských pracujících si nicméně práci na půdě užíval.“. A to přesto, že šlo z moderního pohledu o tvrdou, špinavou, páchnoucí a nesnesitelně nudnou práci, a to často s dlouhou pracovní dobou [22]. Je to prostě individuální.

Regenerace pracovní síly

Dlouhá pracovní doba znamená často pokles produktivity skrz únavu a úrazy. Četnost úrazů má však, jak již věděl slavný ekonom A. Smith, vliv na výši platu. Jedná se o tzv. kompenzaci rizika, kdy plat má tendenci růst s počtem úrazů (pro detailnější informace viz Murray). Zaměstnavatel musí kvůli úrazům hlouběji šáhnout do kapsy, také pokles produktivity ho příliš netěší. Existují tedy silné ekonomické argumenty pro zkrácení dlouhých pracovních dob. Ty jsou však limitovány a někdy zvráceny některými jinými faktory, které mají také vliv na ekonomiku výroby – například některé technologické procesy vyžadují určitý minimální čas (například tavení surovin pro získání železa nebo výrobu skla atp.), jiné činnosti vyžadují, aby alespoň několik hodin denně byli lidé spolu v kontaktu a mohli se dohodnout (například projektování stavby). Tím se zde však zabývat nebudeme. Podíváme se na to, jak to viděli tehdejší účastníci pracovních vztahů. Fasora uvádí následující: "Otázka regenerace pracovní síly byla v tarifních smlouvách tematizována velmi málo, byla zřejmě svoji abstraktností mimo horizont vyjednávajících a problém se okrajově objevoval hlavně v osvětových rubrikách socialistického tisku." [23]. V podstatě můžeme říci, že tehdejší lidé nedokázali řadu důsledků delší pracovní doby objevit. Možné také je, že regenerace pracovní síly ležela nízko na hodnotových škálách těchto lidí. Pro první variantu by hovořil i fakt, že ani ve státních tabákových továrnách (státní monopol zaměstnávající především ženy) se moc neřešily problémy se špatným vzduchem a s deformací páteře [24].

Modré pondělí

Ve své stati o podnikateli v kožedělném průmyslu C. F. L. Budischowskem upozorňuje historik L. Fasora na existenci tzv. modrého pondělí:  „…jedním z významných soudobých sporných témat mezi zaměstnanci a zaměstnavateli ve velkých podnicích byla otázka tolerance k „modrému pondělí“, zřejmě běžnému jevu, kdy velká část dělníků nebyla v pondělí kvůli silné kocovině schopna nastoupit do zaměstnání a vynucovala si ze strany zaměstnavatele toleranci své neřesti.“ [25]. Stejný problém problém panoval ve viktoriánské Británii. Zde tak zvané svaté pondělí (Saint Monday), svátek pro všechny, byl kletbou pro tovární mistry, která se těžko odstraňovala a absence byly běžné [26]. Takové skutečnosti však musely skutečnou odpracovanou dobu zkracovat.

Úskalí aktivismu

Na úskalí aktivismu ohledně regulace délky pracovní doby upozornil ekonom H. Hazlitt ve své světově známé knize "Ekonomie v jedné lekci". Po předložení varianty zkrácení délky pracovní doby se zachováním hodinové nebo úkolové mzdy by hypotetický aktivista musel pravděpodobně (vzhledem k výše uvedenému) velmi rychle před rozlobenými pracovníky utíkat (tento návrh je ovšem i z jiných pohledů problematický –viz [27]). Co varianta se zkrácením délky pracovní doby a odpovídajícím (aby byla zachována výše původní mzdy) zvýšením hodinové nebo úkolové mzdy? Na tuto otázku odpovídá Hazlitt ve zkratce přibližně následovně: Toto rozhodnutí bude mít za následek zvýšení výrobních nákladů. Následkem čehož vzroste nezaměstnanost. Nejméně efektivní pracovní síla příjde o práci a výroba poklesne. Díky tomu porostou ceny, takže pracující si za svou mzdu koupí méně. Nižší zaměstnanost bude snižovat poptávku, a tak může být vývoj cen dále různý [28]. Shrnuto: řada pracovníků bude bez práce a zboží a služeb bude méně. Lze dodat, že někdy výroba o tolik nepoklesne, protože zaměstnavatelé budou naléhat na zaměstnance, aby více v práci přidali. Dřina navíc není ovšem pro zbylé zaměstnance žádná výhra. (Zdaňování zisku podnikatelů a jeho přemísťování k zaměstnancům zde probírat - vzhledem k jeho zřejmým ničivým dopadům na uspokojování potřeb – nebudeme).

Je potřeba si uvědomit ještě jeden rozměr, který má délka pracovní doby (pokud jsou s ohledem na produktivitu rozumně dané přestávky – přirozeně toto může  těžko někdo určit od kancelářského stolu) – umožňuje rozsáhlejší produkci statků a služeb, a tím zvyšuje reálné platy pracujících a blahobyt společnosti. Tím může přispět i k vyššímu preferování volného času. I díky tomu jsme dnes tam, kde jsme.

Shrnutí

Jak je patrné není správné tvrdit, že pracovní doba v období tzv. divokého kapitalismu byla dlouhá. Tehdejší pracovní doba byla dlouhá jen z našeho pohledu, z pohledu lidí, kteří mohou statky a službami uspokojovat oproti lidem druhé poloviny 19. století a začátku 20. století podstatně větší množství svých potřeb. Naopak lidé tohoto období raději o své vůli věnovali více svého času práci než volnu. Tj. raději se věnovali zvyšování dostupné zásoby statků a služeb než odpočinku a zábavě. Navíc je zřejmé, že skutečné pracovní doby v období tzv. divokého kapitalismu známe jen velmi hrubě. A také je zřejmé i to, že lidé tehdejší doby, ať už byli podnikateli, zaměstnanci v továrnách a živnostech nebo státními úředníky, velmi pravděpodobně neznali prakticky vůbec souvislosti mezi délkou pracovní doby a případným poškozením zdraví. Z pohledu tehdejší doby se tak délka pracovní doby v továrnách a živnostech jeví podstatně přijatelněji, a to zvláště pokud si uvědomíme délku pracovní doby na venkově a výši tamějších příjmů.

6. Rómové jdou do práce? V minulosti běžná věc!

Pracující Romové nejsou sice neobvyklým jevem v naší společnosti, ale nejsou zde také ani častým jevem. Řada Romů totiž dnes žije na sociálních dávkách a nepracuje. Dříve tomu však tak nebývalo, a i když Romové žili často odlišně od většinové populace, tak se museli sami živit. K nahlédnutí do romských dějin nám poslouží zejména práce historika Ctibora Nečase v knihách „Člověk na Moravě ve druhé polovině 18. století“ a „Člověk na Moravě 19. století“.

Romové jdou do práce

Romové zpravidla žili ve velkých rodinách, které se nazývaly famel'ije (nebo také fajty). Tyto rodiny byly monoprofesní a synové pomáhali otcům při provozování řemesel, překupnictví a hudby, a tyto profese po nich dědili. Zároveň famel'ije plnily sociální funkci, když poskytovaly pomoc sociálně slabým a zdravotně bezmocným členům rodiny v případě nouze, stáří a nemoci [1]. Romové pracovali i ve středověku. Tehdy provozovali například kovářství, kotlářství nebo cínařství. V tehdejších Uhrách měla o Romy zájem šlechta, kvůli tomu, že Romové vyráběli zbraně, provozovali hudbu anebo sloužili ve vojsku. Na území někdejšího Rumunska rýžovali zlato. Bohužel cechy bránily (nejen) Romům ve výrobě, a tak často nalézali tito jen okrajové uplatnění [2]. Dle Nečase: "Z tradičních řemesel bylo pro zajištění životní existence Romů nejužitečnější kovářství.". Šlo o výrobu hřebíků, řetězů a drobnějšího zemědělské nářadí. Další zdroj uvádí výrobu seker, motyk, nebozezů, rožňů, zámků atp. Toto zboží pak Romové směňovali za jídlo a jiné potřebné věci. Až svoji produkcí nasytili Romové lokální trh, tak se přemístili dále a časem se opět vrátili. Pro tento způsob kovářství se dokonce ujal termín cikánské či malé kovářství. "Druhou nejfrekventovanější romskou profesí bylo překupnictví.". Nástup manufakturní a tovární produkce ovšem tyto možnosti omezil a Romové museli zejména kovářské řemeslo (ale také překupnictví a hudební činnost) opouštět [3]. Ekonomika nyní nabízela jiné práce. Dle Nečase: "Romové pracovali téměř pravidelně při sklizních obilí nebo řepy na velkých hospodářstvích a za několikatýdenní práci si po jejím skončení přinášeli domů poměrně slušné deputáty." Dále vypomáhali krátkodobě při polních pracích také u místních rolníků, dále na stavbách, při lesních a regulačních pracích, v cihelnách, v lomech, v domácnostech vesničanů, jako pasáci dobytka atp. Tyto práce nepotřebovaly žádnou velkou kvalifikaci nebo dovednost [4]. Změna v pracovních příležitostech vedla i k usazování romských rodin. Ty se na své cesty dle Nečase vypravovaly stále v delších intervalech a začaly stany nahrazovat chatrčemi ze dřeva [5]. Zajímavé, ale v tehdejší době normální, je zaměstnávání dětí. Například v případě kovářství obsluhovaly odrostlejší děti kovářský měch: "Šlo tedy o určitou dělbu práce, do níž se zapojovali prakticky všichni členové rodiny, kteří uměli zastat příslušné pracovní úkoly…” [6]. Děti prostě pracovaly proto, aby se mohla rodina uživit.

Ostatní příjmy a kriminalita

Nečas upozorňuje, že mezi další zdroje příjmů některých romských rodin patřilo i žebrání a prostituce [7]. Proti tomu lze stěží co namítnout, jednalo se o zdroje příjmů, které nejsou z většiny spojeny s podvody anebo násilím. V případě prostituce je možné také hovořit o práci. Autor se věnuje také kriminalitě tehdejších Romů: "Z majetkových deliktů se vyskytovaly nejčastěji prosté krádeže, po nichž následoval polní a lesní pych a jiné formy svépomocného přisvojování. Předmětem této trestné činnosti se stával menší dobytek, zejména drůbež, dále kusy šatstva a prádla, peřiny a rovněž potraviny… Uvedená kriminalita měla příležitostný ráz a škody z ní nebyly přílišné."[8].  S kriminalitou mohly (ne však nutně) mít co do činění i hazardní hry. Dalším problémem byly podvody při překupnictví - například prodej starých a dušných zvířat při snaze zakrýt jejich vady [9]. Jak je patrné jednalo se převážně o drobnou kriminalitu (u prodeje „pančovaných“ koní by se dalo hovořit o větší kriminalitě), která byla také provozována některými členy většinových národů. To se týkalo zejména lesního a polního pychu. Na druhou stranu nemohl být tehdejší Rom obecně ztotožňován se zlodějem dobytka, pokud si uvědomíme, že Romové pracovali dle Nečase i jako pasáci dobytka (viz výše). Jako u jiných národů někdo se prostě živí slušně a někdo prostě krade. Mezi světovými válkami se uvádí jiný druh obživy Romů, a to pro oblast Slovenska. Zde v této době byly vesnice stavěny často ještě z nepálených cihel a Romové patřili mezi jejich významné dodavatele [10].

Do kriminálních statistik se mohli Romové dostat pouze i tím, že neměli například při svém kočovném životě náležité cestovní pasy [11]. Romové také vcelku neradi chodili do školy, děti i rodiče školu přijímali s nechutí a nedůvěrou. "Vzdělání jim totiž bylo málo, co platné jak pro život v romské osadě, tak vlastně ještě mnohem méně na kočovném voze." [12].

Symbióza

Nečas uvádí, že (díky výše uvedeným ekonomickým aktivitám) docházelo na venkově k zvláštnímu symbióznímu vztahu mezi většinou a menšinou a k jisté ekonomické provázanosti, která byla více či méně výhodná pro obě strany. Statky, dvory a selské usedlosti získávaly pracovní sílu a pracovní síla získávala práci (tj. prostředky k uspokojení svých potřeb) [13]. Něco podobného bylo samozřejmě platné i pro kovářství, překupnictví a jiné romské podnikání. Takové ekonomické aktivity postupně často směřují i k symbióze mezi různými etniky. Nečas uvádí příklad, kdy terénní výzkum ze začátku 20. století v západomoravském Bohusoudově vedl ke konstatování, že potomci původně přistěhovalých Romů zde: "...žili v symbióze se svými neromskými sousedy a že obě společenství se vzájemně respektovala a vycházela spolu po dobrém, bez jakýchkoliv projevů odporu, zášti či nepřátelství." [14]. K tomu došlo zhruba po něco více jak sto letech od příchodu prvního z Romů do Bohusoudova. Roku 1844 byla v obci trvale přítomna (byla usedlá) už polovina romských osob – k zvýšené míře symbiózy tak došlo (přesněji tato byla zjištěna) zhruba za asi až 60 let od této doby [15]. Koncem 19. století se pro Moravu uvádí, že mezi Romy bylo usedlých již téměř dvě třetiny [16]. Konstatuje se také, že asimilace Romů usedlých v obcích probíhala rychleji a příživnické zdroje obživy (zřejmě je myšlena žebrota a drobné krádeže) byly těmito využívány stále méně. Bylo totiž výhodné být za dobře se sousedy, protože tito mohli v nouzi Romům pomoci. Romští výrobci pak měli i strach o případnou ztrátu svých klientů [17]. To potvrzuje význam ekonomických motivů pro vznik symbiózy.

Shrnutí

Jak je tedy patrné, dříve Romové běžně pracovali, a to včetně dětí. Nic moc jiného jim totiž nezbývalo. Soukromý sociální "systém" nebyl zpravidla ochoten podporovat trvale práceschopné lidi. Ti něco mohli dostat často jen v případě nouze a to ještě tak, aby se sami postavili na svoje vlastní nohy. Pokud tedy chtěli Romové něco k snědku, k bydlení, k zábavě, k oblečení atp., tak zpravidla museli někomu poskytnout nějakou cennou službu nebo zboží. Zároveň se v té době zřejmě Romům nekladlo do cesty za získáním práce (vyjma pronásledování kočovníků a vůbec lidí putujících za prací [18] a částečně i povinné školní docházky) tolik překážek (minimální mzda, bezpečnost práce, daně atp.). Je také patrné, že to byly ekonomické příčiny, které významně napomohly začlenění Romů do tehdejší společnosti. Jistě symbióza a provázanost nevznikla ze dne na den a nešlo to u některých lidí z obou stran bez problémů (drobné krádeže, podvody, pronásledování) a trvalo to také docela dlouho. V současné společnosti je však situace horší. Sociální systém učí občany disponující nízkokvalifikovanou prací, že k obstarání jídla, bydlení, zábavy, oblečení atd. vede i jiná méně namáhavá cesta [19]. Cestě za prací se naopak kladou větší překážky. Ekonomické motivy nám tedy nefungují, a tím nám nemůže fungovat ani symbióza. Oba dva národy se přímo nepotřebují. Symbiózy a provázanosti za takovýchto okolností nemusí být dosaženo za desítky let či stovku let (jako tomu bylo v případě Bohusoudova), ale může to trvat déle anebo k tomu nemusí dojít nikdy [20].

7. Válka veřejného vlastnictví proti chudým aneb o divokém socialismu 19. století

Seznam podkapitol:

7.1 Habsburská monarchie
7.2 Viktoriánský Londýn
7.3 Habsburská monarchie podruhé

7.1 Habsburská monarchie

V této kapitole se podíváme na to, jaké překážky kladl veřejný sektor do života nižších vrstev v době tzv. divokého kapitalismu. Tomu jsme se již zde porůznu věnovali, proto se nyní budeme věnovat jiným případům, a to buď z Českých zemích anebo z viktoriánské Británie. Prvně je nutné zdůraznit, že toto téma by vydalo na celou knihu a zde se z prostorových důvodů budeme věnovat spíše jen nástinu této problematiky. Začneme v našich luzích a hájích. V žádném případě zde, ale nebudeme tvrdit, že veřejný sektor byl odpovědný za celý rozsah chudoby.

Živnostenský řád starého Rakouska

Živnostenský řád vyhlášený císařským patentem z 20. XII. 1859 a účinností od 1. V. 1860 dle autorů "Dějin hospodářství Českých zemí: od počátku industrializace do konce habsburské monarchie" zajišťoval živnostenskou svobodu v intencích hospodářského realismu a proklamoval naprostou volnost výroby a obchodu [1], ale realita byla poněkud jiná (jistě však šlo o zlepšení situace). Za prvé bylo nutné zaplatit u (osobních) živností předepsanou taxu. Po jejím zaplacení měl občan teoreticky přístup ke všem živnostem bez vyžadování průkazu způsobilosti či nutného vzdělání. Ale za druhé živnosti byly rozděleny na svobodné, jež stačilo podat ohlášení (odpověď) u živnostenského orgánu a dále na živnosti koncesované, kde už bylo nutné splnit zákonné požadavky. Mezi tyto koncesované živnosti patřilo knihařství, knihkupectví, periodická doprava osob, stavitelství, výroba zbraní atp. Živnostenský řád zrušil (konečně) cechy, ale zavedl společenstva, jejichž členem se stal zákonným následkem každý, kdo začal (nastoupil) živnost. Přitom se platila tzv. "inkorporační taxa". Doklad o jejím zaplacení bylo nutné dodat k ohlášení živnosti [2]. Situace s přístupem k podnikání se zhoršila přijetím novely živnostenského řádu roku 1883. Tato novela zavedla vedle dvou výše uvedených živností i třetí skupinu živností, a to skupinu řemeslných živností. K jejich provozování nebyla třeba koncese, ale bylo nutné vysvědčení o vyučení nebo o pracovním poměru v oboru. K této kategorii patřila většina nejběžnějších povolání. Třeba obuvníci, pekaři, krejčí, truhláři, řezníci, holiči, sklenáři atp. Došlo i k rozšíření počtu koncesovaných živností, například o instalaci plynu, vody, elektřiny, pohřební ústavy, nosiče, od roku 1894 cestovní kanceláře. Roku 1907 byl počet řemeslných živností rozšířen na 54 a zároveň vznikly nové vázané obchodní živnosti, které vyžadovaly průkaz způsobilosti (např. vysvědčení z obchodní školy) [3]. Dle jiného pramene od roku 1883 měly být živnosti striktněji organizovány ve společenstvech [4]. Je tedy možné, že před rokem 1883 mohla být situace poněkud uvolněnější.

Takováto opatření dopadala na nižší vrstvy ve dvou rovinách. Pokud vezmeme pouze nekoncesované živnosti, tak za prvé bylo nutné zaplatit při vstupu do živnostenského povolání nějaké poplatky, což zvyšovalo náklady na vstup do tohoto podnikání. Dalšími náklady (zřejmě mnohem významnějšími) byly náklady na získání potřebné způsobilosti - vyučení, škola nebo praxe, a to jak v podobě případné platby za toto vzdělání, tak i v podobě ušlého příjmu. Tyto náklady omezovaly počet lidí, kteří mohli vstoupit do živnostenského podnikání, což pro ně znamenalo omezení počtu pracovních příležitostí a nutnost hledání druhého nejlepšího alternativního zaměstnání. U koncesovaných živností byla situace horší.

Druhá rovina plynula z té první, kdy omezení nabídky práce v daných oborech vedlo (s výjimkou omezené možnosti prodloužení pracovní doby) k omezení nabídky služeb a jejich inovací v těchto oborech, což muselo při stejné poptávce vyvolat zvýšení ceny těchto služeb pro jejich uživatele (zároveň došlo k růstu odměn za tuto práci). Zároveň vyhledání druhých nejlepších alternativních zaměstnání pro obživu znamenalo rozšíření nabídky práce v těchto alternativních oborech a k rozšíření nabídky služeb a větším inovacím u těchto oborů, což muselo při stejné poptávce vyvolat snížení ceny těchto služeb pro jejich uživatele (zároveň došlo k poklesu odměn pro tuto práci). Zatímco na úrovni odměňování práce (případně úrovně inovací) se při takové politice celkově výnosy a náklady kompenzují, tak z hlediska spotřebitelů to znamenalo, že méně žádaných služeb (a případně i zboží) bylo více a více žádaných služeb bylo méně. To nejvíce muselo dopadat právě na ty nejchudší.

Dalším problémem, kterému musela část nižších vrstev shánějících obživu čelit, a který dopadal i na spotřebitele, byla snaha omezit podomní obchod (po staru hausírnictví): "Společný postup řady obchodních grémií se projevil při boji proti rozmáhajícímu se podomnímu prodeji. Jednotlivá grémia požadovala přísné omezení podomního prodeje s poukazem na to, že živnostníkům způsobuje 'nedozírné škody'. Pasáže o podomním obchodu a obchodních agentech byly upraveny v novele z roku 1902. Ta omezovala vyhledávání zakázek obchodními cestujícími a prodej denních potřeb dům od domu." [5].

Daně a jiné poplatky

Za císaře pána: "Státní příjmy naplňovaly daně, poplatky, výnosy monopolů a cla. Cesta ke zvýšeným výdajům byla spatřována ve vyšší daňové zátěži obyvatelstva… Daňové zatížení v monarchii patřilo v Evropě k největším." [6]. Dopady cel na spotřebitele jsou dostatečně známé a zájemce je najde podrobněji třeba v knize H. Hazlitta "Ekonomie v jedné lekci". Výsledkem cel je ve stručnosti následující: cla způsobují pokles mezd a životní úrovně a nevytvářejí žádná nová pracovní místa [7]. Dle I. Jakubce a Z. Jindry nejvíce plynulo z cel do státní pokladny z dovozu kávy (asi 33 % výnosů cel), minerálních olejů (asi 17 %), bavlněné příze (asi 4 %) a železa a železných výrobků (asi 5 %) [8].

V Předlitavsku existovaly na počátku 20. století daně přímé a i nepřímé. Přímými daněmi byly všeobecná výdělková daň, výdělková daň podniků veřejně účtujících, rentová a úroková, důchodová či z osobních příjmů, z vyššího služného, výčepní, majetková pozemková a majteková domovní daň a horní daně (dávky). Nepřímé daně tvořily daně z cukru, lihu, piva, petroleje, masa, vína a akcíz (potravní daň na čáře). Vedle toho zde byla ještě řada poplatků a tax [9]. Výhodou nižších vrstev tehdy bylo, že důchodová daň uložená na příjmy fyzických osob měla nezdanitelné minimum 1 200 korun ročně. Dle R. Vondry si dělník měl přijít kolem roku 1910 dle kvalifikace zhruba na 50 až 75 K měsíčně a kovářský mistr měl zhruba 90 K (tj. 600 až 900 K ročně, pokud měl práci skutečně 12 měsíců ročně respektive u kováře to bylo 1080 K). Pokud to vůbec přicházelo v úvahu, tak u daně rentové a úrokové platilo, že od daně byla osvobozena renta do 1 200 K za rok (osvobozeny od této daně byly i úroky ze státních dluhopisů). Daň z vyššího služného se také nižších vrstev netýkala [10]. Tím ovšem netvrdíme, že by tyto daně placené bohatšími neměly nepřímé dopady na nižší vrstvy.

Daň výdělková podniků veřejně účtujících byla předepsána podnikům, které byly zákonem nebo stanovami povinny předložit účty valné hromadě nebo veřejnému orgánu (akciové společnosti, komanditní společnosti na akcie, těžířstva, pojišťovny, veřejné úvěrní ústavy, družstva, aj.). Sazba daně byla 10 % z čistého zisku v daném roce, ale nejméně 0,1 % podnikového základního kapitálu. Dále dle autorů: "Zdanění akciových společností bylo v Předlitavsku ve srovnání s ostatními státy mimořádně vysoké a mělo přímo retardační vliv na rozvoj těchto forem podnikání." [11]. Tento retardační vliv na podnikání se musel projevit negativně i při uspokojování potřeb spotřebitelů. Navíc šlo o dvojí zdanění (při vyplacení zdaněním prošlého zisku se tento stal předmětem daně důchodové či z osobního příjmu), které obecně penalizuje příjmy korporací v porovnání s příjmy z jiných tržních forem, jako jsou třeba právě živnostníci. Jinými slovy uměle znevýhodňuje tyto formy podnikání před jinými formami podnikání a zdroje mají tendenci se uměle přesouvat od korporací k těmto jiným tržním formám, až se očekávaný výnos v celé ekonomice vyrovná [12]. Tím je narušeno směřování těchto zdrojů do nejefektivnějšího užití, což znamená opět ztráty spotřebitelů, a opět na tom nejvíce tratí ti nejchudší. Bohužel z Jakubcova a Jindrova díla není patrné, zda se 0,1 % podnikového základního kapitálu platilo i tehdy, pokud korporace nedosáhla žádného zisku, pak by totiž šlo i o daň majetkovou (z akumulovaného kapitálu).

Majetkové daně

Takovou daní ovšem byla daň domovní, kterou platili za Kaisera majitelé nemovitostí určených k bytovým účelům, pokud tedy nebyli od daně osvobozeny (osvobozeny byly veřejné budovy, všeužitečné ústavy, školy apod.). Tato daň se dělila na daň činžovní, které podléhaly domy, ve kterých byly nájemní byty (řídila se výší nájemného) a třídní, která se platila tehdy, pokud nepodléhal subjekt dani činžovní (vypočítala se podle počtu obytných místností). V pozdějších novelizacích byly alespoň poskytnuty výhody dělnickým domkům, novostavbám a stavbám malých bytů [13]. Jaký je dopad majetkových daní? Ve stručnosti: Majetková daň snižuje kapitálovou hodnotu majetku a jde ji přenést vzad, a to zejména na majitele půdy. Zatímco pracovníci se budou přemísťovat do lépe placených pozic a kapitalisté budou investovat do výnosnějších odvětví, i když ti první se přesunou do druhé nejlepší práce (druzí do druhého nejlepšího odvětví). Spotřebitelé utrpí díky této vynucené změně v alokaci výrobních faktorů ztráty. Majitelé půdy - a my můžeme dodat, že i majitelé již postavených domů (nejdou přesunovat) - se tomuto daňovému břemenu a ztrátě kapitálové hodnoty majetku nemohou už vyhnout, a to ani při následném prodeji majetku [14]. V případě bydlení bude konečný výsledek takový, že od investování do něho bude majetková daň odrazovat a investoři budou svoje investice směřovat jinam. Výsledkem je utlumující dopad na trh s byty a domy projevující se omezením počtu novostaveb a neprováděním oprav.

Vedle toho byla majetková daň uvalena i na pozemky určené k zemědělskému využívání. Výnos majetkových daní činil v Předlitavsku před první světovou válkou asi 166 milionu korun ročně [15]. Nešlo tedy o malé příjmy. A to ještě byly možné přirážky nižších správních cleků. Ve stejné době jsou doloženy problémy s neudržování bytového fondu pro dělníky a omezená nabídka bydlení [16]. Vliv ovšem mohly mít i jiné věci - třeba omezené bohatství společnosti či stavební regulace. Celý tento problém by jistě stál za podrobnější zkoumání vědců a laiků z řad ekonomických historiků.

Nepřímé daně

Akcíz (daň potravní na čáře) představoval daň na potravní čáře. Šlo o státní daň, k níž mohly být vybírány i obecní přirážky – viz dále. Daň zatěžovala vesměs potraviny, ale i některé jiné zboží jako bylo uhlí, a to zpravidla u dovozu do měst. V zásadě se tato daň vybírala jen v zemských hlavních městech (v té době jimi byly Opava, Brno a Praha), kde tato daň měla nahrazovat daň z masa a vína. Daň se vybírala i u zboží vyrobeného ve městě, pokud se toto tedy z města nevyvezlo [17]. Tato daň měla dopady v podstatě jako daň spotřební. Klasickými spotřebními daněmi byla daň cukerní, která měla po určitou dobu podobu daně z řepy a od zákona č. 97 z roku 1888 šlo opět o daň z cukru, která činila 38 korun za 100 kg řepného nebo třtinového cukru. Historik J. Janák však uvádí jen 11 zlatých – tj. 22 korun za 100 kg konzumního curku a od roku 1896 26 korun a další nespecifikované zvýšení této daně roku 1898 a současně zákaz dovozu a volného prodeje sacharinu. Dále existovala dle Jakubce a Jindry daň z lihu, a to ve dvou sazbách 35 zlatých (tj. 70 korun, tato platila do určité míry roční produkce) a 45 zlatých (tj. 90 korun, placená nad tuto roční produkci) na 100 litrů lihu. Denaturovaný líh nebyl zpoplatněn. Velmi výnosnou a jednoduchou daní byla daň z piva, vybíraná z mladinky (slad vařený s chmelem). Do roku 1916 činila tato daň 34 halířů z každého hektolitrového stupně. V roce 1913 vynesla tato daň v Předlitavsku 78 milionů korun. Ovšem vedle toho bylo pivo zatíženo ještě zemskými daněmi a do konce 60. let i propinací (výhradní právo prodeje) [18].

Dále existovala daň z masa s výnosem v Předlitavsku 17 milionů korun roku 1910 [19]. A daň z petroleje (minerálních olejů) dle zákona č. 55 z roku 1882 ve výši 13 korun za 100 kg čisté váhy (této dani později nepodléhal benzín pro motorová vozidla a ten který podléhal živnostenským účelům) [20]. „K přímým i nepřímým daním byly ještě předepisovány přirážky (tzv. lokální daně), které sanovaly samosprávné rozpočty. Vypisované přirážky tak byly zemské, okresní a obecní. Přirážky se obvykle pohybovaly v řádu desítek procent.“. Vypsání samotných lokálních daní, které nebyly ve formě přirážek, bylo potřeba zemského zákona. J. Janák uvádí však i přirážky k přímým daním přes 200 % [21]. Uvedená čísla každopádně není možné brát za konečná. Pro příklad dle historika L. Fasory byl život v Brně nákladnější, a to i díky vybírání právě tzv. potravní daně na čáře [22]. R. Vondra uvádí, že kolem roku 1910 stál kilogram cukru 82 haléřů. Přičemž z výše uvedeného je patrné, že daň činila 38 haléřů na kilogram cukru [23]

Podívejme se na dopady spotřební daně, respektive na dopady částečné spotřební daně - tj. spotřební daně uvalené jen na některé komodity, a nikoli na všechny komodity. Tato daň penalizuje jisté druhy výrob. Nejde ji přesunout vpřed, ale má tendenci se přesouvat vzad k faktorům používaným v dané výrobě. "Daň ale nyní vyvíjí tlak na nespecifické faktory a podnikatele, aby opustili zdaňované odvětví a přesunuli se do odvětví, jež není zdaňováno. Během období přechodu může docházet k tomu, že daň je přičítána k nákladům. Protože ale nelze cenu zvýšit přímo, mezní firmy v daném odvětví budou vytlačovány z podnikání a budou se snažit najít uplatnění jinde. Exodus nespecifických faktorů a možná také firem ze zdaňovaného oboru snižuje zásobu zboží, které bude vyráběno. Toto snížení zásob čili nabídky zvýší při dané spotřebitelské poptávce tržní cenu zboží." Dochází k jisté formě "nepřímého přesunu", tím že se cena pro spotřebitele vlivem menší nabídky zvýší. Zatímco nespecifické výrobní faktory se přesouvají do oblastí, kde získávají nižší příjem. V důsledku snížení diskontované hodnoty mezního produktu ve zdaňovaných oborech jsou zvlášť postiženy specifické výrobní faktory, které mohou být jen obtížně využity jinde. Ztrácí i spotřebitelé: "...neboť je ve srovnání s tím, co by nejlépe uspokojovalo jejich potřeby, narušena alokace faktorů a struktura cen. Nabídka faktorů ve zdaňovaném odvětví se nadměrně snižuje a prodejní cena v těchto oblastech je příliš vysoká, zatímco nabídka faktorů v ostatních oblastech je nadměrně vysoká a ceny výrobků jsou tam příliš nízké.“ [24]. Přirozeně na dani vydělává veřejný sektor a lidé a obory, které jsou jim dotováni.

Na druhou stranu podíl veřejných výdajů nepřesahoval na začátku 20. století zpravidla 10 % HDP [25]. Pokud patřilo v Rakousku zdanění v Evropě k největším, mohlo to být o něco více. Tudíž přímý dopad na obyvatele a i chudé obyvatele nemusel být až tak výrazný. Na druhou stranu vzhledem k tehdejší úrovni blahobytu musela být pravděpodobně i malá ztráta prostředků pociťována intenzivněji než dnes. Vedle toho bylo nutné se potýkat se státními monopoly, jako byl třeba tabákový průmysl. Roku 1889 se podílel čistý výnos z monopolů na státních příjmech Rakouska-Uherska 25,37 %, zatímco daně a kolky, taxy a poplatky 60,73 % a cla 13, 88 % [26]. Dále bylo nutné se potýkat s jinými regulacemi či nepřímými dopady daní (viz dopady majetkových daní atp.).

Přínos veřejných výdajů pro nižší vrstvy

Z veřejných výdajů ovšem plynul některým částem nižších vrstev také nějaký přínos. Prvně šlo o (nepříliš úspěšnou) obranu. Výsledky obrany z let 1859, 1866 a 1914-8 jsou pro Habsburskou monarchii dosti tristní. Při napadení Bosny roku 1878 nebo Srbska roku 1914 [27] se dá o „obraně“ více či méně účinně pochybovat. Dále šlo o policejní a soudní služby, které se vyznačovaly z hlediska nižších vrstev dosti proměnlivou kvalitou a někdy se obracely i proti bezúhonným nižším vrstvám (o využívání těchto služeb proti nižším vrstvám bude ještě řeč). Dalším přínosem bylo veřejné školství. Nemůžeme zde však říci, že šlo zcela o oblíbenou věc mezi dětmi a rodiči z nižších vrstev. O tom svědčí záškoláctví, které bylo běžné i v 19. století, a to dlouho po vydání Všeobecného školského řádu Marií Terezií roku 1774 a zavedení povinné školní docházky císařem Františkem I. roku 1805. Například ještě v první polovině 19. století řada dětí do školy nechodila [28]. Dle A. Zbavitele ještě ve školním roce 1876/1877 někteří rodiče neposílali děti ve Frenštátě pod Radhoštěm do školy anebo je posílali velmi nedbale. Těmto zde hrozila pokuta anebo vězení [29]. Pokuty za neposílání dětí do školy ve výši dvojnásobné školní platby a případně obecní práce pro ty, co byli chudobní uváděl i J. Baďura za tehdejší Lipenský okres [30]. Jiní rodiče raději ustoupili předem.

Dalším významným výdajem byly výdaje na dopravu. Veřejný sektor se zabýval výstavbou a provozováním silnic, některých železnic a někde i hromadné městské dopravy [31]. Nižší vrstvy v námi sledované době většinou chodily pěšky. Za svůj denní výdělek si tkadlec (zdá se, že tito patřili ke kvalifikovanějším a tedy lépe placeným pracovníkům zdejšího textilního průmyslu) mohl v Brně koupit 3 až 4 jízdenky na zdejší pouliční dráhu. Tentýž autor klade postupné mizení kočovného způsobu života dělníků (myšleno je stěhování) na začátek 20. století, kdy ke stabilizaci přispěla lepší dostupnost veřejných (myšleno včetně soukromých) dopravních prostředků [32]. Jinde tento autor přímo píše, že pouliční dráhu v Brně do roku 1899 používali spíše příslušníci nižších středních vrstev, cena jízdného byla pro dělníky vysoká a představovala pro řadu dělníků třetinu denního výdělku [33]. Pravděpodobně podobné poměry vládly i jinde a přínos této dopravy dlouho nebyl pro nižší vrstvy nijak vysoký. Podobné to bylo jistě i s železnicí. Větší význam mohl být nepřímý, a to díky dopravě zboží pro nižší vrstvy. Další výdaje, které část nižší vrstvy čerpala z veřejných rozpočtů, byly chudinské dávky, veřejné stravování a lékařská péče. A zejména ve městech se mohli lidé (ovšem všech vrstev a spíše dříve u těch bohatších) těšit z postupné výstavby (většinou) veřejných kanalizací a vodovodů. Ovšem je otázkou na kolik byly nižší vrtvy ochotné platit daně, protože koneckonců šlo o daně, jejich vybírání je spojeno skoro vždy s donucení. Tolik stručné shrnutí dopadů různých opatření veřejného sektoru na chudé. Pravdou je, že by nebylo špatné, kdyby se historici blíže zaměřili na to, jaké vlastně byli přínosy a ztráty nižších vrstev z veřejného sektoru v době dlouhého století.

7.2 Viktoriánský Londýn

Omezením, která byla kladena veřejným vlastnictvím nižším vrstvám do cesty za hledáním přijatelnějšího života v době divokého kapitalismu v Británii, jsme se zde již nejednou věnovali. Zde se krátce podíváme na tři další příklady, které měly záporný vliv na blahobyt chudých ve viktoriánském Londýně.

H. Amy uvádí příklad chudého chlapec jménem John, který měl na kontě dva pobyty ve vězení a musel zde pracovat na šlapacím mlýně. Dopustil se totiž „závažných“ zločinů. Poprvé měl strážník výhrady k sirkám, které prodával a podruhé byl chycen při prodeji zboží bez licence [1]. Šlo vlastně o recidivistu. Naštěstí během věznění si zachoval John čestnost a odmítl se "vyučit" zlodějem a nakonec překonal mnoho překážek a stal se licencovaným obchodníkem [2]. Pro vysvětlenou v té době bylo pro chudé dospělé a děti běžné, že si zajišťovali svoji obživu poskytováním širokého okruhu služeb na ulici hlavního města (dodejme, že se to netýkalo jen hlavního města a ne jen Británie). Tyto samostatně výdělečné osoby zde sloužily rostoucí populaci a návštěvníkům Londýna. H. Amy uvádí broušení nožů, opravy deštníků, porcelánu, hodin, židlí, čištění klobouků, nožů, nůžek a jiných malých věcí. Dále zde byli poslíčci a tzv. linkmeni. Další pracovali ve veřejném sektoru. Děti dělaly poslíčky nebo držely koně. "Mnoho chudých občanů, tedy přispívalo ekonomice a prosperitě viktoriánského hlavního města a stejně tak poskytovali vitální služby komunitě." [3].

Dále je nutné uvést, že dle autorky byl jeden z důvodů, proč si vězení nedokázalo poradit s kriminalitou mladistvých fakt, že vězení se staly školou zločinu. Mladistvý se zde učili od starších profesionálních kriminálníků, s kterými společně čekali na soud ve vazební věznici. Mimochodem ten, kdo byl odsouzen na delší trest, dostal ve vězení lepší dietu než ti, co byli odsouzeni na kratší tresty, bylo tedy výhodné se zaměřit na získání delšího trestu. Úleva od pouličního života, komfort včetně koupele a dobrého spaní často lákaly děti k návratu do vězení [4]. Jak bylo již řečeno jinde, tak vězni jedli lépe než lidé ve workhousech (robotárnách), přičemž množství jídla doporučovaného komisaři pro workhousy bylo ve skutečnosti větší než průměr konzumovaný nezávislými pracujícími. Šlo o podivnou motivaci, i když jak je patrné, tak vězeň mohl být nucen pracovat.

Jednou z činností dětí bylo i čištění bot. Po roce 1851 většina londýnských chlapců čistících boty patřila  k "London Shoe-Black Society" (známé také jako "Ragged Shoe-Black Society"). Byla to jedna ze snah jak pomoci pouličním dětem. Chlapci většinou ve věku 12 až 13 let vytvořili osm uniformovaných brigád po 350 členech a pracovali přes den jako čističi bot a na večer a v neděli ráno navštěvovali trhanskou školu (ragged school). Jenomže existence této společnosti činila život nezávislých dětských čističů bot těžším. S pomocí policie si brigády posléze monopolizovaly nejlepší rajony a stanoviště. Chlapci z brigád začali být považováni za legitimní čističe bot a policie se domnívala, že by se všichni chlapci k nim chtěli připojit. "Nicméně mnoho chlapců nechtělo být vystaveno disciplíně patřící k brigádě, když velkou přitažlivostí života na ulici pro ně byla svoboda a nezávislost, kterou jim tento dovoloval." Avšak: "Nezávislí čističi bot byli přinuceni k nákupu licence stojící 5 šilinků ročně a kdokoliv se nebyl ochoten podrobit, se stal předmětem špatného zacházení ze strany policie.". Získání licence nebylo snadné, nicméně preferováni byli staří a zmrzačení. Nezávislí čističi bot, podobně jako potulní pouliční prodejci byli stále pod dohledem a obtěžováni policií [5]. Nelze říci, že by tato skutečnost nebyla součástí dnešních moderních států. Obtěžování stařenek prodávajících kvítka u nás anebo pronásledování plážových obchodníků v Itálii apod. je běžné.

Další rána přišla od jinak zasloužilého filantropa lorda Shaftesburyho, který prosadil v parlamentu roku 1851 akty na vylepšení ubytoven (lodging houses). To zahrnovalo povinnou registraci a inspekci policí k zajištění čistoty a ukončení přeplněnosti. Tyto akty vedly k uzavření nejhorších zlodějských domů (některé tyto ubytovny sloužily k ubytování zlodějským bandám, ale nešlo o všechny ubytovny) a některým vylepšením. Z toho měly prý mezi jinými benefitovat i pouliční děti [6]. To bylo ovšem jen to, co je vidět. To co nebylo vidět je fakt, že tyto okolnosti znamenaly pro provozovatele těchto ubytoven zvýšené náklady, a tím i omezení nabídky těchto ubytoven a jejich vyšší cenu [7], a tedy omezenou přístupnost pro chudé. Jak vidno nelze říci, že by veřejné vlastnictví některým chudším vrstvám obyvatel v té době v Londýně neškodilo.

7.3 Habsburská monarchie podruhé

Boj proti tulákům

Roku 1873 byl v Rakousku přijat  zákon, kterým se vydávala nařízení podle policejního trestního práva proti zahálečům a tulákům. Tento zákon byl namířen v prvé řadě proti tulákům a osobám štítícím se práce. Kámen úrazu byl ve vymezení pojmu tulák v paragrafu 1 (dle tohoto paragrafu bylo odsouzeno nejvíce osob). Tím byl ten: "kdo nemaje určitého bydliště aneb opustiv své bydliště, bez zaměstnání a práce se potuluje a nemůže prokázati, že má prostředky ke své výživě nebo že jich bezelstně nabýti hledí, potrestán buď jako tulák vězením osmi dní až do jednoho měsíce.". Opakované dopadení mělo mít za následek tuhé vězení od jednoho do třech měsíců za použití dalšího zostření trestu dle trestního zákona. Dle druhého paragrafu (dle něho byly odsuzovány především osoby práce se štítící) mohl politický úřad nařídit osobám (mimo osob potrestaných za skutečné zločiny) potrestaným za žebrotu a potulku, aby prokázaly, že se živý dovoleným způsobem. Opomenutí bylo trestáno sazbou  3 až 14 dní a při opakování tuhým vězením do jednoho měsíce [1]. Citovaný J. Janák si zcela správně všiml, že: "Již z širokého vymezení pojmu tulák, které obsahoval paragraf 1, je zřejmé, že podle protituláckého zákona mohl být postižen každý cestující, který neměl dostatečné finanční prostředky." [2].

V té době bylo běžné, že obyvatelstvo migrovalo z upadajících (retardovaných) regionů do těch prosperujících, a že docházelo k růstu počtu obyvatel měst, a to zejména těch velkých [3]. Práci bylo nutné hledat nejen v době hospodářských poklesů (jeden takový přišel právě kolem roku 1873, zákon na něj mohl i reagovat), ale i jen díky změnám ve struktuře výroby z důvodu změn v poptávce nebo z důvodu zaměstnancovi nespokojenosti s původním místem atp. Tehdejší nižší vrstvy navíc neoplývaly vlastnictvím zajímavějších peněžních částek, a to zvlášť v době migrace za prací – přesněji migrace za příjmem. Vše navíc komplikovala exitence pracovních knížek, a pokud se člověk nemohl vykázat v této knížce osvědčením o předchozím pracovním poměru a prokázat tak, že hledá práci, mohlo být zákona použito proti němu. Na příliš široké vymezení pojmu tulák a na to, že okresní soudy masově odsuzují osoby, které ve skutečnosti tuláky nejsou, upozorňovala i tehdejší právnická literatura [4].

Situace byla horší než předchozí zemské zákonodárství proti tulákům platné do roku 1873, které předpokládalo u tuláků, že se jednalo o osoby bez přístřeší a trvalého bydliště. Navíc zákon z roku 1873 umožňoval do roku 1875 i odsuzování žebravých mnichů [5]. Dále paragraf tři zákona zakazoval vydávat vysvědčení (v podstatě povolení vydané obcí) o neštěstích anebo chudobě, která byla určena k žebrání od místa k místu. Dále zákon zaváděl policejní dohled mimo jiné i pro ty, co byli několikrát odsouzeni pro potulku a jevili se nebezpečni cizímu majektu.

Zákon se zabýval i dodáním odsouzenců do donucovacích pracoven - robotáren, tam mohly skončit i osoby, které se dopustily některého z přestupků protituláckého zákona, nebo přestupků smilstva provozovaného jako živnost (prostituce) nebo přestupku žebroty. Milostivě však bylo přikázáno, že v robotárně nemůže být držen nikdo nepřetržitě déle než “pouhé” tři roky [6]. Jak je z výše uvedeného patrné, tak zmíněný zákon z roku 1873 zcela zřetelně obsahoval institut presumce viny.

Dle Janáka bylo odsouzeno na Moravě podle některého paragrafu protituláckého zákona v letech 1874 až 1885 103 707 osob (dle paragrafu 1 to bylo 93 039 osob), z nichž 5 993 osob bylo postaveno pod policejní dohled (zde ale mohlo jít dle dikce zákona i o skutečné zločince) a 2 410 osob bylo posláno do robotárny. Z Janákovi statě je však patrné, že někdy existoval značný rozdíl mezi počtem zatčených a odsouzených - například v Praze bylo v letech 1874 až 1881 potrestáno jen 27,7 % osob z počtu zatčených pro tuláctví. Zatčeným se totiž buďto podařilo prokázat nevinu anebo nebyli vůbec před soud postaveni [7]. Je jasné, že i takovéto zatčení znamenalo zdržení v cestě za prací anebo i jinou aktivitou a bylo zřejmě pro některé nepříjemné - tj. zvyšovalo náklady na hledání práce a cestování. Je ovšem také pravdou, že určitá část občanů (dle Janáka štítících se práce) vítala zaopatření ve vězení přes zimu, kdy počet odsouzených podle protituláckého zákona rostl vždy od prosince do března, a to právě nejen z důvodu menšího množství sezónních prací v zimním období (a tedy u práce se neštítících intenzivnějšího hledání práce). Naneštěstí nový protitulácký z roku 1885 vymezil pojem tuláka ještě šířeji [8]. J. Janák svoji stať napsal za komunismu, proto neklade prakticky žádný důraz na pronásledování skutečných tuláků a práce se štítících žebráků, protože tito lidé byli dle teorií K. Marxe a B. Engelse příživnickým lumpenproletariátem. Ať si o takových lidech myslíme cokoliv, tak pokud se chovají nenásilně, stěží někomu škodí a tedy zásah proti nim může být stěží ospravedlněn.

Nelehká pozice zaměstnanců

Ve sledované době měli zaměstnanci díky tehdejší legislativě poměrně nelehkou pozici. Například předčasné odejití ze zaměstnání znamenalo přestupek proti živnostenskému řádu (tj. zákonu) a zaměstnanec riskoval potrestání a i to, že mohl být zaměstnavatelem prostřednictvím úřadů donucen k návratu do práce po dobu, chybějící do výpovědi a požadovat po něm náhradu utrpěných škod [9]. Zaměstnanec musel být, jak bylo již zmíněno, vybaven za monarchie a i později pracovní knížkou (Arbeitsbuch), kde se zaznamenávaly vedle osobních údajů i všechna zaměstnání [10]. Až do roku 1875 platil (chtělo by se říci protimonopolní) zákon klasifikující každé skupinové ujednání zaměstnanců o mzdě jako trestný čin. Situace se však nezlepšila příliš ani později. Roku 1885 si křesťansko sociálně orientovaný časopis Dělník stěžoval na zásahy policie: "...policie každý přípravný krok ku shromáždění lidu hned z počátku zruší, podniknutou schůzi dělníků pozavírá a vůbec poradu každou na straně dělníků ničí..." [11].

V době 2. poloviny 19. století (v pramenu přesněji v době policejní kariéry J. Schlittera) dle L. Fasory směřovalo politické zadání pro bezpečnostní aparát ve vztahu k dělnickému hnutí víceměné k perzekuci dělnického hnutí a jeho politických projevů, které byly vnímány jako státu nebezpečné [12]. Je zřejmé, že dělníci se snažili převzít část moci. Přičemž motivací nemusela být jen snaha o vyloučení části jejich konkurentů z trhu práce či touha po moci, ale i snaha omezit represi vlády. Tato skutečnost tak paradoxně dělníky respektive jejich představitele více motivovala k cestě za dosažením moci.

Brněnský policejní ředitel J. Schlitter opakovaně doporučoval k boji s mluvčími sociální demokracie následující postup: "...vyprovokovat je k porušení zákona a zatýkáním zbavovat dělnictvo radikálních vůdců.". Dle L. Fasory byla tato politka aplikována v Rakousku, Německu a i Švýcarsku víceméně plošně. A vedla dle něho ve střednědobém horizontu k jednoznačně opačnému důsledku - personální nestabilita v dělnických organizacích a nimbus mučedníků v boji se státem vedl k větší politizaci a radikalizaci dělnictva a i jeho homogenizaci [13].

Zastřel si svého dělníka

Zcela samostatnou kapitolou byly stávky. Respektive užívání násilí proti pokojně stávkujícím zaměstnancům. Toho přečinu se ve sledované době dopustil veřejný sektor vícekrát a několik takových tragédií se odehrálo i v době první republiky (viz třeba poměrně mírumilovná Duchcovská a poněkud nejasnější Frývaldovská stávka). V době monarchie se u nás asi nejproslulejší tragédie spojená se stávkou stala stávka ve Svárově (dnes Velké Hamry u Tanvaldu) roku 1870. Pokojný pochod dělnictva k továrně ve Svárově byl ukončen žádostí o vpuštění delegace do továrny, což bylo odmítnuto, a pak bez předchozího varování a výzvy k rozchodu zaútočilo vojsko a následně četnictvo bajonety a střelbou. Ředitel továrny ve Svárově V. Palme se měl sice před svědky vyjádřit, že: "Až příjdou, dám jich padesát zastřelit, a pak uvidíme, co budu dělat." [14], ale ve Svárově násilí nepáchal on, ale příslušníci veřejných bezpečnostních sborů. Ostatně tak tomu bylo i v ostatních případech. Výsledkem bylo 6 mrtvých účastníků stávky (pochodu), 1 zastřelené nezúčastněné dítě a desítky raněných. Připomeňme, že v pojetí Karla Marxe byl kapitalismus založen na soukromém vlastnictví, zatímco komunismus se měl opírat o společenské (tj. veřejné) vlastnictví [15]. Starý komunistický dějepis pro osmou třídu uvádí jednoznačně: “Na rozkaz velitele vojsko zaútočilo proti shromážděným dělníkům. Při srážce použilo střelných zbraní.” [16]. Lidi zabíjelo tak de facto veřejné vlastnictví. I po roce 1875 zůstávaly četné možnosti jak dezinterpretovat některá omezení koaličního práva, přijatá oficiálně jako obrana proti údajně “teroristickým protředkům hospodářského boje”, jako byly divoké stávky nebo stávky bez určení reálných poždavků. Bezskrupolózní vyzužívání policejní a vojenské asistence uvádí například zmíněný L. Fasora i pro “Akciovou továrnu česané příze” (tzv. Kemka) v Brně [17]. A dalo by se pokračovat.

Samozřejmě to neznamená, že dělníci byli vždy mírumilovní. Hned ve stejném zdroji jako je Svárovská stávka, je uvedena stávka zvaná “Lučanská pozdvižka” (Lučany nad Nisou) z roku 1890 vypuklá kvůli novým sekacím sklářským strojům, které byly prý 300 krát produktivnější než podomácku pracující sekáč. Tehdy byly zničeny sekací stroje, zásoby skla a zdemolována budova v jedné brusírně. Vypleněno několik dalších domů, došlo i na kradení a vydírání a i na střet s četnictvem strážícím majetek. Tento střet si vyžádal dva mrtvé dělníky a mnoho raněných a pobodaných. Nebo citovaný historik M. Šebela uvádí stávku z roku 1886 v Parníku (dnes část České Třebové), která skončila pustošením ředitelské zahrady a úprkem ředitele před pronásledovatelkou s koštětem v ruce [18]. A dalo by se opět pokračovat.

Již ovšem dříve například císařské nařízení z roku 1854 tzv. Prügelpatent opravňoval polici a četníky "vychovávat" některé přestupníky zákona výpraskem. To se vtahovalo jak na zlodějíčky, tak i na původce dělnických stávek. Horní sazba byla pro muže 20 ran holí, ženy byly trestány metlou [19]. Zásahy proti dělníkům pomocí brachiální moci jsou ještě staršího data než tento patent.

Veřejné pojištění a jeho negativní externality

V jiném svém díle uvádí plodný historik L. Fasora, že dle živnostenského řádu z roku 1859: „Zřízení [pojišťovacích, pozn. autora] pokladen mělo stále fakultativní ráz, obecně definované principy nebyly po dlouhou dobu nijak rozvedeny ani specifikovány a v podstatě tedy zřízení zabezpečení záviselo na libovůli zaměstnavatele.“ I přesto konstatoval dle Fasory historik J. Janák, že v letech 1860 až 1888 došlo k velkému rozmachu podpůrných spolků a závodních podpůrných pokladen. To se změnilo v letech 1888 až 1889. Někteří lidé nebyli spokojeni s tímto stavem, a tak bylo zvoleno politické řešení, které mělo přivést pod ochranná křídla pojištění více dělníků (netýkalo se to ovšem všech pracujících). A tak v roce 1888 začal platit zákon o povinném úrazovém pojištění (přijat 1887) a o rok později zákon o nemocenském pojištění (přijat 1888).

Fasora pak uvádí pro dobu po roce 1888, že v řadě (závodních) nemocenských pokladen drželi otěže organizace pevně v rukách zaměstnavatelé, ale jen zřídka zde došlo k zásadním a křiklavým porušením pravidel, které by řadové členy přiměla k odchodu. Byl zde navíc relativně větší příspěvek zaměstnavatele (i než u veřejných okresních pokladen). Zaměstnavatel přechodem dělníka k veřejné okresní nemocenské pokladně ztrácel významnou část své sociální kontroly a neměl zájem dělníky v této cestě k větší nezávislosti podporovat [20]. Zaměstnavatel si tedy za větší sociální kontrolu musel připlatit. Dále Fasora uvádí, že u jiného typu pokladen - spolkových pokladen ležela naprostá většina finančních příspěvků na členech spolků a od zaměstnavatele se dal čekat jen malý příspěvek [21]. Výhodou však bylo, že těmto pokladnám si zcela pracovníci šéfovali. Oba dva druhy těchto pokladen existovaly i před lety 1888 a 1889. Samozřejmě pokud se pracovník nechtěl nechat pojistit a patřil mezi ty, co se museli pojistit, tak z toho příliš nadšen nebyl. Přejděme však k ještě zajímavějšímu negativnímu dopadu. Předně je nutné uvést, že zavedení tohoto veřejného pojištění byl ústupek konzervativní vlády dělnickému hnutí a přivedl  část moci do rukou představitelů tohoto hnutí. Jaké byly důsledky?

Dle L. Fasory byla situace ve veřejných okresních pokladnách následující: „Nelze však určitě tvrdit, že by poměry v okresních pokladnách pod sociálně demokratickou kontrolou byly prosty oligarchismu….Talentovaní machiavelisté uvnitř sociálně demokratického tábora správně vycítili, že právě nemocenské pokladny představují jako mocenská základna ideální prostor, nabízející poměrně slušný výdělek s minimem rizika a malým pracovním nasazením, snadnou možnost eliminace kritiků a tedy petrifikace vlastního postavení a také obrovský prostor pro vytváření klientských sítí na bázi distribuce těžko dostupného, ale velmi žádaného statku, jakým byla kvalitní zdravotní péče.“. Autor pokračuje dále: „V činnosti pokladen a pojišťoven se mnohem více než třídní boj a socialistická politika projevovala otázka národnostní a boj o kontrolu obrovských finančních prostředků mezi různými zájmovými skupinami napříč politickým spektrem i napříč frakcemi uvnitř sociální demokracie.“ [22].

Politické řešení přineslo poměrně slušné negativní externality, které nemusel (ale ne nutně) dopředu nikdo předpokládat. Lidé chybují a dopouštějí se omylů a i nepravostí, a to i jako politici či úředníci. Je patrné, že někteří dělníci (například zmínění kritici nebo ti, co o toto pojištění nestáli) si nijak nepomohli a dost možná se i jejich pozice zhoršila. Měli však smůlu veřejné vlastnictví proti ním zasáhlo.

Selhání veřejného sekotru prizmatem teorie veřejné volby

Výše jsme si všimli, že to byl v podstatě věřejný sekor ať už v podobě policie, četnictva anebo zákonů, který zhoršoval přímo pozici nižších tříd nebo byl proti nim přímo zaměřen. Toho si všímá paradoxně i zmíněný Dějepis 8 z doby komunismu na s. 183. Nutno však uvést, že komunisté se chovali velice podobně a stávky také potlačovali. Ostatně i komunistická strana byla směsí zájmových skupin a klik, které prosazovaly parciání zájmy. Nyní si objasníme důvody této skutečnosti. K tomu nám poslouží teorie veřejné volby a konkrétně její představitel M. Olson. Ve své knize "Vzestup a pád národů: ekonomický růst, stagflace a společenská rigidita" tento uvádí v jednom ze svých pravidel, že: "Členové "malých" skupin mají nadprůměrnou schopnost zorganizovat se ve prospěch společných zájmů. Jejich výhoda se časem snižuje, nikdy však nezanikne, ani ve zcela stabilizovaných společnostech."[23]. Zjednodušeně řečeno menší skupina lidí se prostě snadněji domluví. Navíc bohatí lidé mají větší prostředky k tomu, by mohli vést intenzivnější jednání.

Pokud vznikne taková skupina, tak pak stojí před otázkou, jak prospět svým členům. To lze udělat dvěma způsoby. Pokud použijeme pro vysvětlení koláče, tak jak to udělal Olson, tak dojdeme k tomu, že: A) je možné upéct větší koláč anebo B) je možné si na úkor ostatních ukrojit větší díl již hotového koláče. Přičemž platí, že typická skupina, reprezentující úzký segment populace, má malý, pokud vůbec nějaký důvod k tomu, aby se obětovala ve prospěch společnosti a nejlépe svým členům poslouží tím, že pro ně uchvátí co největší díl ze společného produktu (koláče) [24]. Vyplácí se pak používat politiků, úředníků a zákonů ve vlastní prospěch a zároveň mizí podněty pro hledání alternativních řešení. Dle Olsona platí, že: "Rozptýlené skupiny (nezaměstnaní a chudí) nemají po ruce selektivní podněty, skrz něž by se jednotně postavili tváří v tvář zájmovým skupinám, které těmito prostředky disponují a jejichž organizovaná aktivita přichází na požádání jak mávnutím kouzelného proutku." [25]. M. Olson se zabýval ve své knize především dopady zájmových skupin na ekonomickou výkonost společnosti, ale jeho tvrzení lze stejně tak dobře vztáhnout na námi zkoumané historické období. Jeho kniha se taktéž týká zájmových skupin v demokratických režimech.

Do toho zapadá i uvedená legislativou vytvořená nerovnost u koaličního práva. Olson totiž tvrdil, že: "...ortodoxní předpoklad levice i pravice, že trhy generují více nerovnosti než vlády, které se následně snaží "potlačit" jejich efekty, je nepravdivý v případě mnoha společností a že je pouze částečně pravdivý pro všechny ostatní." [26]. Tato věta nemusí být nutně nahlížena jen ve smyslu majetkové rovnosti, ale i rovnosti zacházení, což je právě případ koaličního práva za císaře pána. Důležité také je, že doba 2. poloviny 19. století a začátku 20. století byla dobou poměrně stabilního (a dodejme až na pár vyjímek klidného) vývoje, což je dle Olsona důležitým předpokladem jednodušího vzniku a vývoje zájmových skupin a jejich udržení v chodu [27].

Demokracie jako řešení?

Dokáže si s těmito problémy poradit demokracie? Námi sledovaná doba se nevyznačovala velkou demokracií (ale ani ne nulovou demokracií). Ve druhé polovině 19. století se typicky v Rakousku-Uhersku nebo Británii rozšiřoval počet voličů, ale třeba všeobecné volební právo pro všechny dospělé muže bylo uzákoněno v rakouském mocnářství až roku 1907. Tato otázka je tedy poměrně důležitá.

Obecně lze říci, že pokud je pro něco většina takto ještě neznamená, že je to rozumné nebo kvalitní. Pojďme však popořádku a nahlédneme do knihy V. Rambouska "Všežravý stát". Předně: "Motivace, cíle, a tedy chování jednotlivých státních institucí nakonec není odlišné od skupin organizovaného sobectví - lobby, klanů, svazů." [28]. Lidé jsou prostě pořád lidé a vstupem do služeb státu u nich nedochází ke konverzi na anděly. Proto, jak uvádí autor knihy, například kupující v dresu státu je motivován také vlastními zájmy a zajímá ho to, aby se na produkci veřejných statků z rozpočtu přidělovalo, co nejvíce peněz. Cena, kvalita a včasnost plnění státní zakázky ho zajímá jen tehdy, pokud je ohrožen jeho vlastní zájem [29]. Cena, kvalita a včasnost zajímá podnikatele nebo jeho zástupce, protože tito hospodaří s prostředky, které musí získat tím, že spotřebitelům nabídnou zboží a služby, které si tito cení - tj. jejich příjmy pramení z dobrovolné spolupráce, a to platí i pro toho, kdo prodává pouze vlastní práci [30]. Politika dle autora zajímají zájmy voličů velmi málo (viz dále). Pro byrokrata a rozpočtové instituce není důležitý názor daňového poplatníka (dodejme i voliče), ale názor těch, kteří rozhodují o jejich rozpočtech [31]. Pro byrokrata, jehož kvalitu lze hodnotit jen subjektivně (své služby neprodává na trhu), je nutné ovlivnit ty (nadřízené byrokraty a politiky), kteří rozhodují o jeho povýšení anebo přidělení jiných požitků [32].

Pro V. Rambouska je zřejmé, že voliči nejsou prakticky schopni rozhodovat o financování výdajů na veřejné služby. Uveďme z knihy několik příkladů. Položek veřejných výdajů je u nás obrovské množství. Dále voliči nemají často ani tušení o existenci řady státních institucí. Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy má 17 přímo řízených organizací. V rámci ministerstva zemědělství existují například i výzkumné ústavy pro okrasné zahradnictví a pro myslivost [33]. Zákon o dani z příjmu měl v půlce nultých let tohoto století 80 tisíc slov a slovo výjimka se v něm vyskytovalo 260 krát. Daňové zákony v USA mají skoro 4 milióny slov [34]. Prostě dle autora daňoví poplatníci - platící daně pod hrozbou násilí – nemají a nemohou mít přehled o tom, na co se jejich zdroje použijí a ani o tom nerozhodují [35]. Další příklad rozpočet USA je kniha o více než tisíci stranách [36]. Uveďme i příklad odjinud: v roce 2010 vyprodukovaly evropské unijní instituce 2 370 právních aktů a v unii existovalo 31 tisíc právních předpisů platných pro všechny členské státy [37]. Skutečně stěží si lze představit, že politik nabídne ve volební kampani voličům zvýšení prostředků vynaložených třeba na konkrétní oddělní v nemocnicích o 521 miliónů Kč. Ostatně sami voliči požadující navýšení těchto prostředků mají různě vysoké představy o této částce a o jejím přesném použití. Politici a byrokraté tak mají volnost při rozhodování o veřejných výdajích [38]. Pokud zkonfrontujeme uvedená tvrzení autora s tvrzeními ekonoma B. Caplana, tak dojdeme k menšímu upřesnění. Dle Caplana politici spíše slouží voličům, ale zájmové skupiny realizují své cíle v oblastech, které voliči považují za nedůležité [39]. Dle téhož mohou politici do jisté míry manévrovat a ignorovat tak přání lidu [40]. Politici nemají tedy úplnou volnost, ale tato volnost, jak ukazuje Rambousek, je poměrně dost velká. Zvyšte výdaje na hasiče! Ale o kolik, kdy, v jakém regionu a v které oblasti hasičské práce? Dodejme, že z uvedeného implicitně vychází, že přímá demokracie může být pouze doplňkem k nepřímé demokracii, k despocii anebo k (převážně) svobodné společnosti. Sama o sobě je technicky nemožná. Také je nutné připomenout, že voličův hlas samotný má nulovou váhu, přestože někteří voličové mohou trpět iluzí, že jejich hlas něco znamená a že o něčem rozhodují [41].

Poměrně velký prostor věnuje autor tzv. hlasovacímu paradoxu. Tento paradox prvně popsaný markýzem de Condorcet v 18. století lze přiřadit k nevýhodám demokratického hlasování, kterou mnozí lidé dnes nekriticky obdivují. Paradox způsobuje, že o vítězství něčeho rozhoduje pouze pořadí, v jakém se hlasovalo. Z toho plyne význam kohokoliv, kdo rozhoduje o pořadí hlasování. A dále fakt, že opakované hlasování vede k jiným výsledkům [42]. Rozhodování skupiny je tak často nelogické. A: „Paradox vede také k tomu, že hlasováním není možné dospět ke zjištění společenského zájmu. Pokud se něco za společenský zájem vydává, vždy lze nakonec zjistit, že je to pouze zájem některých.“ [43]. Společenský zájem prostě neexistuje. A tím jsem ani zdaleka problémy demokracie nevyčerpaly. Z důvodu rozsahu se zde zmíníme již jen o jednom problému, který je zvláště důležitý, tak už prostá existence hlasovacího paradoxu znamená, že: „…problematika kolektivního rozhodování netrpí kvalitou zúčastněných jednotlivců, ale je rozporná ze své podstaty, a tedy změna na místech rozhodovatelů – politiků, poslanců nebo ministrů - v této oblasti nic neřeší.“ [44]. Zdá se tedy, že demokracie není příliš velkým vylepšením situace a někdy je tomu i naopak.

Preference občanů a ekonomická kalkulace

S předchozím souvisí úzce i problém zjištění preferencí občanů a problém ekonomické kalkulace. Dle Rambouska: „Skutečné potřeby a kvality poskytovaných veřejných statků nejsou díky absenci kupujících objektivně zjistitelné.“ [45]. Doplňme, že chybí ceny a jejich změny, zisky a ztráty. Přírůstky a ztráty užitku občanů není možné zjistit a změřit. To dobře ilustruje autor i příkladem existence plošných úspor v jednotné zpravidla procentní výši ve veřejném sektoru, který lze sotva najít v sektoru soukromém [46]. Je však překvapivé, že v celé knize se nelze setkat se jménem ekonoma Ludwiga von Misese, který prvně poukázal na problém nemožnosti ekonomické kalkulace u veřejného vlastnictví a poukázal na problémy byrokracie – byrokratického managementu. Doplňme ještě Rambouskovi vývody o poznatek, že nemožnost ekonomické kalkulace také vede k tomu, že pro byrokrata a politika bude výše nabídnutého úplatku jedním ze zdrojů jeho rozhodování [47].

8. Dobrovolný způsob ochrany přírodních a kulturních památek

Různé země a regiony mají často odlišný chod života a institucí. Pokud v cizině člověk pobývá déle, tak se s těmito skutečnostmi dříve nebo později setká. Jednou z takových skutečností je i  National Trust, který působí ve Spojeném království, a který představuje dobrovolnou organizaci, která se zabývá ochranou přírodních a kulturních památek v zemi (vyjma Skotska, kde působí podobná organizace). Svým rozsahem nemá tato organizace v České republice žádnou obdobu [1]. V této kapitole si National Trust, jako možnou alternativu k veřejné péči o přírodní a kulturní památky, přiblížíme a podíváme se i na jeho činnost. Budeme mít ovšem na paměti, že ve Spojeném království je celá řada jiných spolků a indviduálních aktivit stran péče o památky. Podíváme se i na okrašlovací spolky v minulosti Českých zemí.

National Trust a jeho vznik

National Trust je v podstatě mimořádně velkým spolkem, který pečuje o přírodní a kulturní památky v Anglii, Walesu a Severním Irsku. Jeho předobrazem byla "Kyrkle Society" založená významnou sociální pracovnicí Octavií Hill [2] a její sestrou Mirandou roku 1877. Octavie za svoji bohatou praxi zjistila, že velkým břemenem pro chudé té doby nebyla ani tak chudoba, jako ošklivost. "Kyrkle Society" měla výbory pro hudbu, veřejná prostranství a literaturu, pomocí kterých se snažila obohatit život chudých. Tato organizace se stala předobrazem pokročilejší organizace National Trustu [3]. Octavia Hill také lobovala za zachování různých veřejných prostranství (parků) v Londýne. Uvědomila si však, že veřejně vlastněné parky nejsou na stálo zajištěné před jejich zrušením nebo prodáním. To ji vedlo roku 1895 k založení námi zkoumaného "The National Trust for Places of Historic Interest or Natural Beauty" (i nadále se budeme držet pouze zkráceného názvu National Trust). Vedle Octavie se na založení podíleli Robert Hunter a Hardwicke Rawnsley. Přispět ke zformování spolku měl i první vévoda z Westminsteru. Založený spolek měl nakupovat a opečovávat přírodní a kulturní památky, a to na věčné časy a pro každého ("for ever, for every one"). Octavia významně přispěla novému spolku sítí dárců a dobrovolných pracovníků. Jako první byly do majektu získana přírodní památka Barmouth Bay a kulturní památka Alfriston's Priest House [4].

Dle parlamentního rozhodnutí ("Act of Parliament") z roku 1907, které vylobovali zakladatelé, bylo účelem National Trustu permanentní zachování užitku národa z pozemků a památek, které se vyznačují krásou, historickou hodnotou a zachováním přírodních aspektů půdy a života zvířat a rostlin. V parlamentním rozhodnutí z roku 1937 přibyly vedle uvedeného (přeformulovaného) účelu i dva další účely. Za prvé uchování nábytku, obrazů a movitých věcí národní, historické nebo umělecké hodnoty. Za druhé přístup veřejnosti do budov, míst a k movitým věcem National Trustu pro její potěšení [5]. National Trust také nerozděluje mezi své členy žádné dividendy anebo jiné zisky [6].

Dary a financování

První dva zmíněné majetky získal National Trust darem a koupí [7]. Dle anglické wikipedie obdržel National Trust v historii řadu peněžních a nepeněžních darů (některé z nich i tajemným způsobem od tzv. Fergusunova gangu - k tomu viz anglická wikipedie). Ty druhé zpravidla ve formě převodu vlastnictví nějaké nemovitosti. Mezi těmito je řada vesnických domů a zahrad. Dvě třetiny donátorů spolku byly v době Octavie Hill ženy [8].

Za účetní rok 2010/11 byly celkové příjmy National Trustu 412,9 miliónu liber. Z toho 124,3 miliónu liber přinesly členské příspěvky (asi 30% příjmů), renty a výnosy z investic 61,4 miliónu liber (asi 15%), catering (zřejmě provoz vlastních restaurací a občerstvení), hotely a prázdninové chaty 55,3 miliónu liber (asi 13,4%), podniky přinesly 53,5 miliónu liber (asi 13%), odkazy 46,2 miliónu liber (asi 11%), granty a přípěvky 30,1 miliónu liber (asi 7%), vstupné 18,9 miliónu liber (asi 4,6%) atp. Výdaje činily 441,6 miliónu liber a National Trust tak čerpal ze svých úspor. Největší položku tvořily běžné výdaje na provoz majetku ve výši 224,2 miliónu liber (asi 51% výdajů), kapitálové projekty 76,2 miliónu liber (asi 17%), náklady na členství 54,8 miliónu liber (asi 12.5%) a náklady na podniky 43 miliónu liber (asi 10%) [9]. Webové stránky National Trustu říkají, že: "Jsme charita a jsme kompletně nezávislí na vládě. Spoléháme na členské příspěvky, dary a odkazy, a na příjmy získané z našich komerčních operací." [10].

Majetek

V roce 1907 zahrnoval majetek National Trustu 27 položek, z toho byla případně zcizitelná jedna položka (k vysvětlení viz níže). Dále měl spolek dva pomníky v pronájmu. Mezi majetkem by jsme našli útesy, les, půdu, hrady, zámek, rybník atp. [11].
V současnosti se na webu National Trustu píše: "Chráníme a otevíráme pro veřejnost přes 350 historických domů, zahrad a starých památek." Více než 17 miliónů lidí navštěvuje a zaplatí za prohlídku památek National Trustu a dle odhadu navštíví přírodní památky ("open air") 50 miliónů lidí [12].

Dle parlamentního rozhodnutí z roku 1907 má být některý majetek (sloužící veřejnosti) National Trustu a  majetek do něj v budoucnosti vložený nezcizitelný a nemůže být použit k uhrazení dluhů a závazků National Trustu. Správní rada spolku ("Board of Trustees") pak rozhodne o tom, zda bude nově nabytý majetek držen jako nezcizitelný anebo ne [13]. Paradoxně parlamentní rozhodnutí určují i to, co může National Trust na svém majetku dělat: pozemky musí nechat otevřené a nezastavěné pro rekreaci a požitek veřejnosti, může na nich budovat a upravovat peší stezky a vodní plochy a prvky, budovat zde boudy na nářadí a materiál, dále vybírat rozumné vstupné od veřejnosti apod. [14]. Dle Annual Reportu 2010/11 pak může být o zcizitelnosti pozemků National Trustu rozhodnuto jen na základě speciální parlamentní procedury [15].

Členstvo

Dle webových stránek má National Trust v současnosti 3,7 miliónu členů a 61 tisíc dobrovolníků. Být dobrovolníkem v National Trustu nemusí být nutně pouze altruistickou záležitostí. Dle webu jsou mezi benefity například: získání nových zkušeností, navázání nových přátelství, výhodný záznam v životopisu atp. [16].

Památky jako byznys

Výše uvedené neznamená, že kulturní nebo přírodní památky nemohou být provozovány jako byznys. Návštěvnost některých památek je tak vysoká, že mohou generovat majiteli zisky, a díky tomu budou na trhu takové služby nabízeny (například návštěvnost řady památek National Trustu jde do statisíců lidí ročně [17]). Přirozeně touha lidí vidět různé památky se mění stejně jako jejich jiné potřeby, a to co táhlo dnes nemusí táhnout zítra a naopak. Podnikatelé na poli památek tak budou mít tendenci uspokojovat potřeby spotřebitelů pomocí přizpůsobení se jejich požadavkům. Každopádně veřejné vlastnictví přírodních a kulturních památek anebo jejich dotování má různé životaschopné alternativy. Není tak nutné, aby byl jeden subjektivní hodnotový soud vnucen i všem ostatním.

Sonda do dějin Českých zemí

National Trust se zabývá ochranou uměleckých a přírodních památek. I v Českých zemích existovaly v minulosti podobné spolky. Podíváme se na závěr této kapitoly na činnost několika tzv. okrašlovacích spolků. Například v jihomoravském Mikulově vznikl okrašlovací spolek roku 1872 a díky němu se město stalo městem alejí, zelených zákoutí a výletních míst [18]. Činnost „Okrašlovacího spolku Odry“ ve slezských Odrách začala roku 1891 a spolek měl za úkol: „…udržovat v dobrém stavu cesty, které vedou ke zvlášť pěkným místům v okolí, stavět nové cesty, zpřístupňovat další zajímavá místa, a tak nejen pro domácí lid, ale zvláště pro cizince činit pobyt ve městě příjemným.“ Pro odpočinek byly pořízeny i lavičky, vysázena kaštanová alej atp. „Roku 1899 měl spolek 103 členy. Do té doby bylo vydáno 2000 zl. [zlatých, pozn. autora], bylo zřízeno 10 km pěších cest, třikrát tolik cest bylo označkováno a bylo zřízeno 54 laviček.“ Okrašlovací spolek v Příboře vznikl roku 1893 a od roku 1906 měl v majetku koupaliště a roku 1902 mu obec povolila zřízení kluziště [19].

„Spolek pro okrašlování a ochranu domoviny“ ve městě Žďáru (dnes Žďár nad Sázavou) roku 1909 převzal funkci podobného spolku, který tu byl dříve. Žďárský spolek sázel stromy, vydláždil přechody přes silnici, upravil jedno prostranství, provedl akci na opravu zdejšího morového sloupu, zřídil několik sadů, měl vlastní školku a vrbovnu a konal přednášky, výstavy květin a kursy. Na některé činnosti ovšem obdržel podporu od obce. „Roku 1905 vznikl ve Vsetíně Okrašlovací spolek, který vzal za své zvelebování města a okolí a zvyšování návštěvy cizineckého ruchu.“ Mimo jiné: „Okrašlovací spolek se zasloužil o likvidaci dvou či tří zchátralých domků na Dolním náměstí. Byly od majitelů vykoupeny a spolek je za přítomnosti hasičského sboru podpálil a nechal shořet.“ [20]. A tak by se dalo pokračovat. K roku 1880 se uvádí v Českých zemích 88 okrašlovacích spolků a roku k 1890 již 241 okrašlovacích spolků [21].

9. Nástin charity ve viktoriánské Velké Británii

Seznam podkapitol:

9.1 Starobince pro chudé ve Velké Británii
9.2 Charita ve viktoriánské Británii
9.3 Veřejná „charita“ a její úskalí ve viktoriánské Anglii a Walesu
9.4 Děti a charita ve viktoriánském Londýně

9.1 Starobince pro chudé ve Velké Británii

O strobincích pro chudé staré lidi (špitály, anglicky almshouses, college, hospital aj., dále budeme používat jen termín starobinec) budu psát v kapitole 15.4. Tam se seznámíme s počtem lůžek v těchto domovech a rozsahem péče. Nyní se zaměřím i na jiné věci, i když v některých případech se budu opakovat.

Dle A. Hallett: "Mezi mnoha charitativními schématy, které existují, starobince stavěné pro poskytování přístřeší pro starší potřebné lidi, jsou nejvíce viditelné." [1]. Dle historika B. Howsona: "Charita byla částí britského způsobu života po mnoho staletí. Viktoriánská éra je považována mnohými za nejvíce plodnou v charitativní a filantropické práci..." [2]. A to i přesto, že docházelo ve stejné době k počátku úpadku v návštěvě kostelů [3] a za okny zuřil tzv. divoký kapitalismus. Dle Howsona bylo mezi filantropy (a také těmi, kteří požadovali sociální reformy) věřící i v boha nevěřící lidé [4]. Co se týká konkrétně starobinců viktoriánské éry, tak: "S viktoriánskou érou přišel poslední velký věk výstavby starobinců. Z dvou tisíc nebo tak podobně skupin starobinců, které jsou v současnosti obydleny, bylo odhadováno, že více než 30 % bylo postaveno během šedesáti devíti [sic!] leté velkolepé vlády královny [5].

Příklady starobinců

Zde uvedeme pro ilustraci několik příkladů starobinců, které vznikly v 19. a 20. století. Například roku 1829 nechala v Dumfries (Dumfriesshire) jistá Marry Carruthers finanční prostředky pro obydlí pro 10 nebo méně chromých nebo slepých žen. V roce 1868 v Machynlleth (Powys) založila starobinec vikomtka Vane. Starobinec "Trinity Hospital Shotesham" v Shoteshamu (Norfolk) postavila v roce 1885 obchodnická londýnská společnost se střižným zbožím "Mercers Company of London" [6]. Z roku 1818 pochází "Ann  Bearpacher's Almshouses" ve Wotton-under-Edgr (Gloucestershire), z roku 1886 "Chavasse Almshouses" ve Walsallu (dnes West Midlands) a z roku 1860 "Frances Sanders' Almshouses" v Owston Ferry (Lincolnshire). Tyto tři starobince požadovaly, aby uchazeči byli členové Anglikánské církve [7]. K tomu viz dále. Malé starobince reprezentuje například "Portterell's Almshouse" v Duffieldu (Derbyshire) vzniklý roku 1810 nebo "Petworth Estate Almshouses" v Tillingtonu (Sussex) z roku 1840 anebo "Mrs. John Aston Watkins Almshouses" z doby kolem rok 1928. Starobince byly hojně zastoupeny také ve velkých a významných městech. Třeba roku 1848 respektive 1868 vznikly starobince v Edinburghu nebo Worcesteru. Opravdu velký starobinec vznikl třeba v letech 1862 až 1864 v Newlandu (Worcestershire) [8].

Jiný pramen uvádí, že charita "The Bradford Tradesmens' Homes" založená roku 1856 poskytovala starobní ubytování pro obchodníky (a na nich závislé osoby), kteří upadli do těžkých časů a nebyli schopni se uživit. Tato charita vystavěla starobinec o 30 obydlích, což bylo později rozšířeno o dalších 13 obydlí od jisté dárkyně na paměť jejího muže. Velky starobinec byl schválen roku 1844 v Aberfordu (dnes West Yorkshire) dvěma sestrami na paměť jejich otce (a bratrů). Ve Withby (Yorkshire) projektoval roku 1842 přední viktoriánská architekt G. G. Scott "Seaman's Houses" [9].

"V 20. století byly postaveny domy pro penzionované Nottinghamské havíře z peněz zanechaných Marry Hardstaff, když Jane Maddock poskytla řadu obydlí V Alsageru (Cheshire) a Maria Laetitia Kempe Homeyard Homeyardovské domy pro vdovy cornwallských námořníků ve Veryanu (Cornwall), když použila peníze vydělané na výrobě patentované medicíny Ligufruta.". V ranném 20. století tři ředitelé pivovaru „Sheffield Brewery Company“ založili „Elen Carter Almshouses“ v Totley (Yorkshire) pro penziované pivovarnické pracovníky [10]. Starobince vznikly v Yorku roku 1931 a ve Welshpoolu (Powys) i roku 1940, ba i později  - například v Bathu starobinec „St John’s Hospital“ otevřel novou budovu roku 2003 [11]. B. Howson uvádí družstevní hornické starobince "Durham Aged Mineworks‘ Homes Association", založené v Durhamu roku 1898, s cílem poskytovat obydlí penzionovaným havířům z durhamských dolů. A do roku 1925 bylo v durhamském hrabství  těchto malých skupin obydlí v počtu přes jeden tisíc. Po 1. světové válce vznikla řada domů pro veterány z této války. Například "North East(ern) Railway Company" poskytovala obydlí pro přestárlé, nemocné a zraněné železničáře, kteří se vraceli z války. Bylo postaveno nějakých 440 obydlí. Monstrózní byla tzv. Whiteley Village postavená na připomínku zavražděného podnikatele Williama Whiteley (z jeho odkazu), která ubytovala 350 penzistů. Vesnička (ve Walton on Thames, Surrey) měla obchod, knihovnu,  kostel (zřejmě anglikánský), nonkonfirmistickou kapli, římskokatolickou kapli, klub, restauraci atp. Howson uvádí i nové starobince z roku 1951 nebo 1965 (1979) [12]. Atd. Dnešní "The Almshouse Association" reprezentuje dle Howsona zájmy přes 1730 charit, které vlastní asi 26 tisíc obydlí v zemi." [13].

Zájmy donátorů a pravidla

Přejděme k zajímavějším věcem než je pouhý výčet. Dle A. Hallett: "Donátoři obvykle měli jasnou představu, kdo by měl benefitovat z jejich velkomyslnosti. Jen potřební byli přijímáni." Příklady uvádí, že přijímané vdovy měly být pracovité, jinde nechtěli žebračky, běhny, hulvátky, pijanky a návštěvnice různých putyk. V "Morden College" v Londýně se chtěli vyhnout obyčejným sprosťákům, pijanům, hašteřivcům, zhýralcům nebo nepořádným (či výtržnickým?) lidem, takovýmto osobám hrozilo okamžité vyhoštění ze starobince jednou pro vždy. V „Aubrey’s Almshouses“ v Herefordu (dnes Herefordshire) chtěli chudé vdovy anebo svobodné ženy dobrého charakteru a ne méně než 60 let věku [14]. "Pravidla obecně pokrývala návštěvu kostela, čistotu, provádění povinností, pohyb mimo instituci, příjem alkoholu, přespávání návštěvníků přes noc a obecného vystupování." [15]. V roce 1732 byla vyloučena z "Geffrye Almshouses" v Londýně vdova pro ukrývání své dcery. V roce 1666 se poroučel penzista ze „St Catharine’s Almshouses“ v Bathu pro oplzlý a vulgární jazyk. V edinburském starobinci "Aged Christian Friend Society of Scotland" bylo požadováno po penzistovi pravidelné uklízení a odstranění kočky z obydlí atp. [16].

Ve zmíněném Geffryeho starobinci měl kaplan dvakrát ročně předat výboru psaný report týkající se návštěvy kaple chovanci. Na čtvrtletních mítincích měl hlásit výboru přečiny a poklesky penzistů. "Penzisté mohli být pokutování pro užití "rouhačských slov", a cizoložství nebo obscénnosti byly trestně postihnutelné vyhoštěním. Když byl někdo z chovanců pokutován, peníze mu byly odečteny z jeho nebo její penze a dvě třetiny z nich byly dány do pokladničky pro chudé, která byla umístěna v kapli." [17]. Pokutovalo se i nepovolené přespání přes noc jinde a opilství. Co se týkalo návštěvy bohoslužeb v neděli, tak pravidlo „stanov“ VII uvádělo, že jsou povinné, a to buď v kapli starobince, nedalekém farním kostelu anebo nějakém jiném místě, kde se konaly bohoslužby pro Všemohoucího [18]. Otázkou je, jak bylo možné zjistit návštěvu bohoslužby právě v jiném místě? Pravidlo XXV stanovilo, že penzisté se budou navštěvovat, asistovat si a budou nápomocni jeden druhému, a kdo odmítl pomoci úsluhou druhému v nemoci, měl být vyhoštěn [19].

Ovšem v tomto starobinci jsou uvedeny i příklady schovívavosti. Opilství (spojené se smrtí prochladlého kumpána) a přespání jinde bez povolení bylo řešeno místo vyhoštěním jen pokutou. Problémy s pravidelnými návštěvami bohoslužeb a bití vlastní ženy bylo řešeno pouze hrozbou vyhoštění. K. Haslam pro tento starobinec uvádí, že se často jednalo s větší schovívavostí než pravidla stanovila, penzisté byli častěji více káráni než pokutováni za malé přečiny a vyhoštění bylo nesmírně řídké. "Pravidla byla několikrát během let revidována a do 19. století byla redukována v počtech a daleko více zmírňována." [20]. Každopádně se tato charita věnovala nerada někomu, kdo se k druhým nebyl ochoten dobře chovat. To je pochopitelné, protože na tuto charitu nevznikal právní nárok.

Náboženství a jiné preference

V dřívějších dobách, než těch, o kterých zde píšeme, existovalo to, že lidé poskytovali starobinec za podmínky, že jeho obyvatelé budou každé ráno a večer modlit za duši mecenáše a jeho rodinu [21]. Jak bylo výše patrné, tak dost často byl starobinec určen jen pro vyznavače určité víry, ale ne všude tomu tak bylo (viz výše). A. Hallett uvádí příklady starobinců, které byly určeny jen pro lidi konkrétního vyznání, například pro anglikánskou, unitářskou, baptistickou církev, katolíky anebo spojenou reformovanou církev, a to i v době 19. a 20. století. Z toho je patrné, že každá významnější církev byla zastoupena, umožňoval to právě decentralizovaný dobrovolný systém starobinců. Existovaly však i jiné preference. Například: "Mnoho mecenášů si přálo, aby jejich charita byla pro lidi z určité oblasti." [22]. Jiný příklad ze 17. století uvádí, že preferováni by měli být lidé nesoucí stejné příjmení jako zakladatel. V starobinci z 19. století byli zase favorizováni potomci zakladatele v přímé linii. Anebo: "Některé charity byly založeny pro lidi ze specifikovaného profesního zázemí." Uváděni jsou zde například chudí česači vlny, kteří absolvovali své vyučení ve městě Wells (dnes Somerset), chudí pletaři, sluhové na Oxfordské univerzitě, chudí staří farmáři, kteří přišli ztrátou dobytka do chudoby, výrobci plachet a jejich vdovy, vdovy po lodních tesařích či pivovarští pracovníci nebo obchodníci provozující zámořský obchod [23].

Do zmíněného Geffryeho starobince byli po jeho otevření přijímáni lidé dobrého charakteru a věku nad 56 let. Preferováni však měli být členové (Liveryman a Freeman) cechu obchodníků se železným zbožím (k němuž R. Geffey patřil) a vdovy po těchto před ostatními žadateli. Během 18. století bylo takových penzistů v tomto starobinci tři čtvrtiny, ale tato proporce během 19. století upadala až tak, že tito byli v menšině [24]. Jak je tedy patrné, tak v tomto směru existovala značná pestrost v tomto směru.

Prestiž

Je jasně patrné, že při zakládání a provozu starobinců měla významné místo prestiž anebo alespoň zanechání vzpomínky na zakladatele či jemu blízkého člověka (viz příklady i výše). Velmi často se na budovy starobinců umísťovaly erby zakladatelů anebo i sochy či různé připomínací nápisy. Socha a nápis zdobí například zmíněný Geffryeho starobinec. Sochy zakladatelů a znak zdobí "Morden College" v Blackheatu (Londýn) anebo starobinec Johna Cowane ve Stirlingu či starobinec "Waddington Hospital" Roberta Parkera ve Waddingtonu v Lancashire. Nápisy připomínají dárce například u starobince založeného Henry Alnutem v Goring Heath (Oxfordshire) anebo u "Trinity Hopsital" v Salisbury. Erb hraběte z Northamptonu zdobí "Trinity Hospital" v Shoteshamu (Norfolk) [25]. A. Hallett si všímá, že znaky a iniciály zakladatelů nosili na svém oblečení i samotní obyvatelé starobinců (špitálníci). Nosily se odznaky, spony nebo knoflíky s erbem zakladatele či byly znaky nebo iniciály vyšívány na pláštích anebo šatech [26]. Nošení uniforem by mělo být dle A. Hallett povinné pod hrozbou vyloučení ze starobince. Nicméně třeba v „Sir Thomas Parkyns’s Almshouses“ v Bunny (Nottinghamshire) odmítnutí nosit zakladatelův znak na plášti znamenalo, že člověk ztratil zcela oprávnění na tento kus oblečení a ušetřené peníze byly rozděleny mezi ostatní špitálníky [27].

Podpory ve starobincích

Vedle přístřeší a případné péče poskytovaly starobince i jiné podpory. Například u starobince Elizabeth Ash obdržely ženy každé dva roky plášť s iniciály (to ostatně plyne z předchozího odstavce). Obecně pak vedle oblečení mohli penzisté obdržet peníze, uhlí, dřevo na topení, svíce anebo jídlo. Dále: "Vánoce, Velikonoce nebo zakladatelský den mohly být příležitostí pro speciální dary a jídlo." [28]. Příklad z „The Wilbraham Almshouses“ v Nantwichu (dnes Cheshire East) uvádí, že špitálníci obdrželi od roku 1804 2 libry a jedny boty ročně a plášť a čepice každé dva roky [29]. V Geffryeho starobinci činila penze 6 liber ročně a byla placena čtvrtletně. Tato penze nepocházela přímo od R. Geffryeho, ale z odkazu dalšího člena cechu obchodníků s železným zbožím, který svůj majetek odkázal cechu, a který zemřel roku 1724. Dodatečné dary již existujícím starobincům byly také běžné. Roku 1891 zde již měly tři špitálnice svoje vlastní prostředky nezávislé na těchto penzích [30].

Zásahy státu do charity

Starobince jako takové jsou institucí velmi starou a ve Velké Británii se vyskytovaly dlouho před 19. až 20. stoletím, o kterém tady píšeme. Péče o přestárlé byla především církevním podnikem. Za vlády Jindřicha VIII. došlo ke zrušení klášterů a zabrání jejich majetku. Protože většina nemocnic byla částí klášterního systému, došlo k tomu, že z více jak 800 nemocnic jich zbyla po vládě Alžběty I.  jen hrstka [31]. Tím byli postiženi chudí. To se projevilo za vlády stejné královny, kdy došlo v 90. letech 16. století k sérii katastrofálních zemědělských sklizní. To vedlo královnu a její ministry k tvorbě legislativy, která ovlivňovala sociální podmínky, především úlevou od chudoby a kontrolou ekonomiky. Roku 1597 byl přijat „Act for the Relief of the Poor“ a roku 1601 „Act for the Relief of the Poor“ (jisté formy sociální politiky se datují již do doby vlády Jindřich VIII.) [32]. Dle Howsona: "Anglie byla téměř unikátní v tom, že měla vůbec chudinské právo. Jinde v Evropě, speciálně v katolických zemích jako Irsko, se na podporu hledělo, jako na něco, co by mělo být provozováno mimo stát, buď jako dávání almužny církví nebo péče rozšířené rodiny." [33]. Situace po zrušení klášterů za Jindřicha VIII. se velmi podobá situaci za Francouzské revoluce, kdy: "Dočasná likvidace moci katolické církve navíc připravila chudinu o klasické formy pomoci formou almužen, špitální péče a charity." [34]. Intervence veřejné sektoru proti církvi, a tím i proti stávájící formě péče o chudé, v Anglii a Francii vedly k nutnosti zavést nové intervence v podobě veřejné sociální politiky, jako bylo v Anglii Poor Law a ve Francii k tomu, že jakobínská ústava (ta ovšem nikdy nevešla v platnost) zaručovala právo na podporu v nemoci a ve stáří a na sociální pomoc a termidorský režim přišel s novým systémem zdravotní a sociální péče [35].

Úpadek starobinců

Během 20. století význam starobinců v Británii poklesl. Jistě za to může podstatný nárůst blahobytu daný úsporami, investicemi a technickým pokrokem. B. Howson zmiňuje stoupající pravidelné výdělky a mobilitu lidí, které umožňují udělat si vlastní zaopatření na stáří. Do sociální politiky dle něho vstoupila také vláda. Veřejný sektor začal masově budovat domy, a to včetně bydlení pro starší lidi. Tyto věci mohly být důvodem, proč se soukromá charita zaměřila na celé spektrum společnosti, takže starší lidé obdrží jen malou část pomoci [36]. Na redukci charity mělo dle Howsona také významný vliv zavedení Národní loterie spolu s množstvím stíracích karet. Autor však nepodává vysvětlení, proč tomu tak mělo být.

Negativní vliv však musela mít i regulace charity, která se prováděla pomocí Charity Commission (od roku 1853). Když se chtěl například Geffryeho starobinec přesunout do klidnějšího prostředí a možná i kvůli tomu, že za pozemek se v žádané lokalitě Shoreditche (Londýn) dalo získat dost peněz, museli jeho představitelé roky tuto komisy přesvědčovat, aby dostali povolení k přestěhování [37].

Shrnutí

Pokud bychom měli vytknout několik zajímavých bodů, tak prvním bodem bude fakt, ke kterému dojdeme v kapitole 15.4, a to sice, že šlo o masovou záležitost. Druhým bodem je fakt, že se jednalo o velmi pestrou charitu pro různorodé cílové skupiny obyvatel. Třetím bodem je skutečnost, že tato charita (podobně jako obecně značná část soukromé charity) neměla příliš zájem podporovat ty, kteří se nechovali dobře k jiným lidem. Na tuto charitu nevznikal právní nárok, tudíž zde existovala motivace k mírnějšímu chování ze strany žadatelů anebo potencionálních žadatelů a motivace ke snaze lépe vycházet s druhými. Posledním bodem je význam prestiže, který se u této charity zřetelně projevoval (viz výše). Prestiž zde měla význam i v době před obdobím průmyslové revoluce a tedy i před obdobím tzv. divokého kapitalismu.

9.2 Charita ve viktoriánské Británii

Viktoriánská charita

Rozsáhlou viktoriánskou charitu nyní demonstrujeme [1] na několika příkladech. Bude zde ovšem z důvodu omezeného prostoru představen jen malý zlomeček této charity. Podíváme se i na některé další zajímavosti, které se s touto charitou pojily.

Historička J. Newby si všímá charity provozované ženami z vyšší vrstvy: "Venkovské šlechtičny organizovaly distribuci zbytkového jídla a starých šatů pro chalupníky. L. Birchall balila vánoční krabice čaje, kávy, cukru, slaniny, tabáku, kakaa, čokolády, rybízu, sušených rozinek, jablek, pomerančů a krekrů.". E. Portsmouth věnovala celé dny v roce 1871 návštěvám chudých. Tyto ženy také dávaly peníze nebo navštěvovaly nemocné nájemce a platily lékařskou péči. Atp. Newby dále uvádí poněkud sarkasticky, že: "Ne všechny ženy z horní vrstvy dělaly taková gesta, ale velká část dělala nějakou formu charitativní práce. Před 80. léty 19. století se několik podílel na organizování charitativní práce, které dominovala střední vrstva. Městská elita raději pravděpodobně sbírala peníze, než se zúčastňovala výborů...Peníze vynášející bazary, koncerty a zahradní slavnosti byly všechny příjemnou, svědomí ulehčující cestou 'pomoci' chudým bez špinění jemných aristokratických rukou.". Například bazar v "Convalescent Hospital" v Blackrock v Brightonu vynesl roku 1872 přes tisíc liber. Dále: "Ženy horní vrstvy měly silné napojení na vzdělávací charitu. Jejich zapojení variovalo od 'financování škol, vybírání učitelů, a denního managementu, až k vydržování tříd, zaopatření a občasná přítomnost na výročních pohoštěních." [2]. Extrémem byla Angela baronka Burdett Coutts, která věnovala na charitu přes 1 milion liber [3]. Některé z těchto žen se zasvětily charitativním akcím, které měly praktický a trvalý efekt, například: "Lady Jeune založila charitativní domov pro chudé ženy, lady Breadalbane pomáhala sirotčinci a lady Tweedsdale organizovala ‚veselé večery pro chudé děti‘." [4].

Již v době průmyslové revoluce (1770-1810) se středostavovské rodiny věnovaly charitě ve vánoční době. Také v pozdějších dobách se ženy ze střední vrstvy věnovaly charitě [5]. Jiný pramen uvádí, že: "Mnoho žen střední vrstvy bylo zapojeno v aktivitách na získání finančních prostředků: subskripce, charitativní plesy, bazary a dobročinné bazary s prodáváním dekorací a výšivek. Jiné pracovaly více přímo s těmi, kteří chtěli pomoci. The Ladies' Sanitary Association, ustavená v 1857 ‚pomáhala popularizovat hygienické znalosti psaním a distribuováním jednoduchých a zajímavých traktátů na hygienické a domácí téma‘. Jednou populární formou sociální práce bylo navštěvování chudých… Navštěvovací spolky a výbory poskytovaly jídlo, přikrývky a uhlí. Většina 'dámských návštěvníků' navštěvovala týdně a vedla si poznámky o tom, co nalezlo.". Doplňme, že to znamenalo spojení charity a poměrně účinné kontroly jejího případného zneužívání, což činilo charitu efektivnější. Dále se můžeme dočíst, že: "Některé ženy si vybraly návštěvy s charitativními organizacemi, jiné pracovaly ve svých lokálních oblastech nezávisle, a několik i založilo svoje vlastní charity.". Jmenovat lze sociální bydlení O. Hill či klub pracujících dívek H. Swanwick [6]. Charita to tedy byla značně pestrá.

Další druhy charity

Jaké další druhy charity bylo možné v literatuře najít dále? Existovaly například charitativní instituce, které asistovaly mladým služkám. Jedna z nich byla "Metropolitan Association for Befriending Young Servants". Tato nalezla v 80. letech 19. století místo pro více jak 5 tisíc dívek ročně a i po té je kontrolovala. Dále: "Speciální instituce trénovaly a umísťovaly chudé z veřejných chudobinců, bývalé vězenkyně a prostitutky v nápravnách jako služebné." [7]. Charita mohla být také poskytnuta vdovám s dětmi, a to například ve formě uhlí v zimě nebo šatů anebo mohla jít vdova na misie, kde mohla dostat spolu s dětmi jídlo. Vedle toho děti mohly rodině výdělkem pomoci. Na druhou stranu dle téhož zdroje většina těchto vdov měla vyhledat pomoc veřejných autorit chudinského práva (Poor Law Union). Dále existovaly polévkové kuchyně [8].

Během americké občanské války (1861-1865) došlo k nedostatku bavlny v Manchesteru (dle autora z důvodů blokády konfederačních přístavů unionisty a díky souběžné hospodářské krizi). Ta byla během této války reexportována do Ameriky (přes New York – tj. do Unie) a bez práce mělo v Manchesteru skončit 3/5 pracovní síly (331 tisíc lidí). Tím byli postiženi řádní i neprozíravý. Následně: "Polévkové kuchyně byly otevírány, a mnoho charitativní pomoci bylo obdrženo.". Mnoho této pomoci přišlo odjinud než z dané oblasti a než od místních bavlnářských továrníků. I když v roce 1863 zde došlo k určitým nepokojům [9]. Jiným případem charity byly charitativní "House of Refuge for the Destitute Poor". Tato přístřeší byla otevřená v nejtvrdších zimách (zde se nabízí pararela se současností) a poskytovaly jídlo, umývárny a místo ke spaní. Příklad jedno z domů, který byl otevřen v roce 1820, uvádí, že bylo přijímáno 200 osob. Každý přijatý člověk dostal lístek na tři noci. Těhotné ženy a nakažlivě nemocní a lidé s nemocnou kůží byli segregováni a bylo jim poskytnuto alternativní bydlení.  Takováto zařízení však nebyla schopna uspokojit všechny a mnoho lidí muselo být odmítnuto [10].

Dále v druhé polovině 19. století bylo v Londýně založeno přes třicet společností a trustů modelového bydlení (tj. zdravějšího a lepšího), ty se však také snažily o dosažení mírného zisku (tzv. 5 % filantropie) a od let 1866 a 1867 si mohly levně půjčovat od městských obvodů a měly i jiné výhody. Šlo tedy spíše o hybridně financovanou akci [11].  Nezmizela ani úplně stará zbožnost. Mnoho charitativní práce bylo v 19. století v Londýně poskytnuto evangelickými věřícími, k čemuž je vedla jejich víra, motivem byla snaha ulehčit fyzickou nouzi a uchránit duše chudých, doufajíce v zajištění vlastní spásy a demonstraci lásky k bližnímu. Dalším příkladem je práce studentů. Ke konci 19. století skupiny studentů přišli žít mezi chudými a pomáhat jim (tzv. slumming) [12].

Náhodná charita a hrdost chudých

Významná tehdejší charitativní organizace "The Charity Organisation Society" ustavená v 60. letech (dle wikipedie 1869), měla názor na charitu takový, že oponovala poskytování náhodné charity a prosazovala pomoc, která by učinila rodinu samostatnou. Tato organizace také upozorňovala na možnost zneužívání charity [13]. Podobný názor ohledně nezaměřené rozmanité charity měla i výše zmíněná významná sociální pracovnice a jedna ze zakladatelek této organizace O. Hill [14]. Na druhou stranu pokud na tuto nezaměřenou a nahodilou charitu nebyl právní nárok, tak tato charita nemohla mít až tak velké negativní dopady na morálku jejich příjemců. Naopak mohla pomoci zasloužilým chudým překlenout špatné časy, aniž by si tito na charitu zvykli. Případné zneužití takovéto charity nezasloužilými chudými pak mohlo být přijatelnou cenou, protože díky nahodilosti nehrozilo ani u této skupiny trvalé zneužívání.

Parlamentní rozhodnutí z roku 1880 nařizovalo povinné vzdělávání dětí do 10 let věku, které až do roku 1891 museli rodiče přímo platit (později platili nepřímo prostřednictvím daní a jejich dopadů) a navíc museli děti řádně obléci. Jisté řešení existovalo: "Pomoc byla někdy dostupná ve formě volných anebo dotovaných míst, ale pokora akceptování charity byla ještě další zábranou pro chudé rodiny." [15]. Dle jiného názoru ze začátku 20. století ohledně výše uvedených charitativních "návštěvnic", bylo odpornou urážkou chudých, když pomoc byla dělána se slíděním a paternalistickým duchem." [16]. Chudí tedy měli zřejmě tehdy jistou hrdost.

Rozsah charity

Přesný rozsah charity je stěží možné určit, ale něco se dá v literatuře přesto najít. "V roce 1885 celkové charitativní dary poskytnuté v Londýně byly větší než švédský národní rozpočet. Tak jako věnování peněz, mnoho žen střední vrstvy také provozovalo charitativní práci. Do roku 1857, 'Nebylo město v království, které nemělo svoji porodní společnost, ženskou školu, navštěvující společnost, ošetřovací institut a mnoho jiných charitativních organizací.' A tyto byly většinou provozovány ženami." [17]. Ve středních letech vlády královny Viktorie: "Charita a filantropie vzkvétaly a práce mohly zahrnovat starání se o prostitutky, vězně, sirotky, zvířata, staré a nemocné, provozování svépomocných spolků a spořících klubů pojišťujících proti nezaměstnanosti nebo návalu nemoci, kampaně na střídmost nebo spásu duše skrze církev. Středo-viktoriáni založili charity a filantropické podniky pro téměř každý myslitelný sociální problém a případ… Ačkoli mnoho spočívalo na definici 'zasloužilý' a 'nezasloužilý' chudý, je důležité si všimnout, že charitativní výdaje daleko překročily finanční zdroje dostupné skrze nové chudinské právo.". Opět se zde konstatuje, že mnoho z této charity spočívalo na práci žen ze středních vrstev [18].

Přes převažující představu, že chudí byli sami odpovědní za svoje neštěstí, tak lépe postavené vrstvy nebyly indiferentní k jejich utrpení [19]. Takové tvrzení se však nezdá být zcela v souladu s dělením chudých na zasloužilé a nezasloužilé, protože takové dělení by pak nedávalo valného smyslu (viz i dále). Pokračujme však dále: "Během 19. století zde byla záplava slitování a charity pro široké skupiny potřebných a nešťastných lidí v Londýně. Ti v pozici pomoci a inklinace k jejímu provozování byli velkorysí ohledně svého času, peněz a talentu. Jak komentoval jeden žurnalista, 'Obratnost s kterou můžou být vybírány peníze v Londýně pro charitativní účely je velmi ohromující.". Současník Sampson Loow ve své knize "The Charities of London in 1852-3" zaznamenal celkově 530 charitativních institucí a společností v metropoli, většina z nich byla založena před působením investigativních novinářů (jako byl Ch. Dickens nebo H. Mayhew). "Tento seznam obsahoval 17 institucí pro napravení padlých žen, 13 pro podporu pouliční bídy a neštěstí, 126 charit pro přestárlé, 9 pro slepé, neslyšící, duševně nemocné, 13 asylů pro sirotky a 43 domů misijních společností. Charitativní finanční prostředky pocházely z donací, odkazů, sbírek, kostelních sbírek a fundraisingových událostí." [20].

Výzkumy a psaní investigativních novinářů přiměli další občany ze střední třídy k nabídnutí finanční pomoci. Například mnoho čtenářů novináře H. Mayhewa posílalo dary pro lidi, o kterých tento novinář psal. Mayhew byl však z dnešního progresivního pohledu poněkud staromódní: "Mayhew byl proti udělování charitativních darů, protože věřil, že snad vůbec nejvíce nebezpečnou lekcí, kterou se kdokoliv z lidí může naučit, je, že existují jiné cesty k získání peněz než práce k jejich získání.". Mayhew (respektive jeho vydavatel) sám raději tedy z darů poskytoval dostatečně zasloužilým malé granty anebo levné půjčky za výhodných podmínek k nákupu zboží anebo vybavení k zařízení anebo pokračování v povolání [21]. Šlo tedy o věnování pověstného rybářského prutu na místo ryby. Vedle rozlišení mezi zasloužilými a nezasloužilými chudými, byla tato skutečnost druhým významným bodem, který soukromou charitu odlišuje od většiny dnešní veřejné „charity“ [22]. Mayhewovo a podobná psaní samozřejmě odstraňovalo i asymetrii v informacích o problému sociální otázky, problému o kterém pravděpodobně ne každý věděl.

Další zdroj uvádí, že v ranných 60. letech 19. století dobrovolná filantropická aktivita činila mezi 5,5 a 7 miliony liber ročně a upřesňuje předcházející citace, že ačkoliv ne vše z toho bylo věnováno výhradně ke zmírnění chudoby, tak tyto výdaje překročili celkové výdaje chudinského práva v Anglii a Walesu. "Dary pokračovali na vysoké úrovni: v pozdních 80. letech 19. století, The Times se chlubily, že roční příjem různých londýnských charit byl kolem 5 milionu liber, 'dvakrát více než ve Švýcarské konfederaci'. Dobrovolný přístup následkem toho převyšoval oficiální sociální podporu v hlavním městě." [23]. Tento zdroj ještě uvádí, že při jedné vyjímečné příležitosti se v roce 1886 podařilo vybrat 78 tisíc liber [24].

Efektivnost charity

Peníze byly distribuovány různými způsoby. "Velké sumy byly používány k financování bezplatných dispensářů, bezplatné léčby ambulantních pacientů, škol, polévkových kuchyní, chudinských asylů pro bezdomovce a během poklesů [hospodářství, pozn. autora] k distribuci šatů, obuvy a malých sum peněz nezaměstnaným.". Dle Balla a Sunderlanda tato charita nebyla nijak v součinnosti a nebyla koordinována navzájem a ani s veřejným chudinským právem tak, že mnoho peněz bylo použito neefektivně [25]. Zde se autoři ovšem částečně mýlí, protože příkladem jisté koordinace je případ dobrovolných nemocnic, který jsem uvedl jinde: „Soukromý zdravotní systém byl dost pestrý a decentralizovaný. To však nebránilo spolupráci mezi různými nemocnicemi, jako byly obecné a specializované nemocnice anebo spojování nemocnic za účelem společného levnějšího nákupu léků.“ [26]. Neefektivnost charity je sporná zvláště ve srovnání se současnou sociální politikou, pokud si uvědomíme, že charita byla tehdy často provozována s větší znalostí daných chudých (nebyla provozována tedy někde z kanceláře) a se snahou, aby se tito postavili na vlastní nohy. To příliš rozsáhlou kooperaci nepotřebuje a centralizace je zde naopak spíše na překážku. Konečně centralizace v podobě koordinace a součinnosti se nejen nemusí vyplatit z hlediska nákladů, ale může vést i k přehlížení různorodých - zejména méně zastoupených - potřeb a v případě chybných rozhodnutí zasahuje s větší pravděpodobností větší část centralizovaného systému než u systému decentralizovaného. Centralizovaný systém umožňuje také snadnější univerzální a rozsáhlejší diskriminaci.

Ball a Sunderland také při té příležitosti uvádějí (v podstatě jako nevýhodu), že utracení peněz spočívalo na rozlišování dárců mezi zasloužilými a nezasloužilými chudými [27]. To je zvláštní pokud si uvědomíme, že titíž autoři upozorňují na nutnost odlišit zneužívání podpory těmi, kteří ve skutečnosti nejsou potřební. Jinak je vedle rozlišení na zasloužilé a nezasloužilé nutné zavést drahý univerzální systém podpor pro všechny [28]. Autoři zde možná naráží (?) na to, že rozdělení na zasloužilé a nezasloužilé chudé je nutně subjektivní. Avšak koneckonců vyjma podpor pro všechny, musí dané rozdělení podpor provést úředníci, politici či (někdy možná) voliči - tj. opět lidé, a tedy jde opět subjektivní rozdělení. I politika podpor pro všechny musí být podložena subjektivním rozhodnutím o tom, kdo bude čistý daňový plátce a kdo čistý daňový příjemce – tj. kdo v realitě nakonec podporu skutečně dostane.

Připomeňme, že pokud politici sledují vlastní zájmy, tak snaha udržet se u moci je vede k tomu, aby si zajistili podporu příjemců sociálních dávek ve volbách, protože to znamená nárůst počtu hlasů, a tím i vyšší pravděpodobnost setrvání u moci (případně dostání se k moci). Taková investice se politikům oplatí a bude tedy prováděna. Pak však není důvod snažit se pomoci těmto příjemcům se postavit na nohy a dosáhnout samostatnosti v obživě. Taková investice politikům nepřináší voličské hlasy, ale může vést ve skutečnosti i k jejich úbytku. Taková investice se tedy politikům neoplatí a nebude o ni příliš velký zájem (snad jen s vyjímkou katastrofální hospodářské situace.) Anthony De Jasay napsal, že až do počátku 20. století: „Dárci obdarovávali „své“ místní chudé, upřednostňujíce ty, již si to zasloužili, a motivujíce tak ty ostatní, nečinné a nezodpovědné, k aktivitě.“ Administrativa byla jednoduchá a pomoc efektivní. Autor připouští, že někteří chudí mohli být přehlédnuti, ač si pomoc zasloužili. „Charita byla, a stále je, morální povinností, jež není vynucována. Snad jen s výjimkou možného společenského odsouzení těch, kteří na charitu nepřispívají. Příjemce nemá žádný nárok na na peníze dárce a musí se spolehnout na jeho doboru vůli.“ [29]. Dle De Jasaye přerozdělování slouží k dosažení a udržení moci: „Jak jsme již viděli, slib přerozdělovat od majetnějších k méně majetným pomáhá získávat hlasy potřebné v našem systému k dosažení a udržení přerozdělovací moci.“ [30]. Přesněji dle mého pomáha mocným bohatým vysávat ostatní bohaté a méně bohaté a chudé pracující za pomoci házení zbytků nezasloužilým chudým.

Nicméně tato kritika ohledně součinnosti, koordinace atp. vedla k založení výše zmíněné "The Charity Organisation Society", která měla za cíl racionalizovat charitu v Anglii. Tj. dobrovolná aktivita přišla s určitým řešením. Tato organizace se zaměřila na charitu založenou k tomu, aby chudí získali znovu samostatnost. Její londýnská pobočka poskytovala chudým granty v penězích nebo naturáliích, nabízela půjčky, pomáhala s emigrací, poskytovala penze a vdovské důchody a obnošené šaty a použité knihy. Ne každá charita však byla ochotna s touto organizací kooperovat [31]. Ne každý tedy měl zájem na centralizaci.

Další zdroj charity má těžko odhadnutelný rozsah, ale je velmi významný: "Chudí se podporovali navzájem v časech těžkostí a krizí, jako byl porod, nemoc, smrt a vězení, stejně jako na každodenní bázi." [32]. To samo o sobě nutilo lidi k těsnější spolupráci a k udržování lepších vztahů.

Zaloužilí a nezasloužilí chudí

Dle M. Balla a D. Sunderlanda dobrovolný sektor v kontrastu k veřejným aktivitám preferoval morální pohled na chudobu [33]. Ten spočíval dle autorů v tom, že zvýrazňoval individuální selhání: "Chudí jsou kvůli individuálnímu morálnímu selhání, jako lenost, opilství, a nedostatek osobní a občanské hrdosti. Šlechetný stát pomáhající takovým lidem jen udělá věc horší, povzbuzením dalších žadatelů; oslabí dále svépomoc a odhodlání vytvořením cyklu závislosti; a podkope ctnost práce a samostatnosti ve zbytku společnosti zdaněné k financování sociálních dávek.". Systém dobrovolného sektoru měl odradit chudé od nemorálností a žádání chudinských dávek a současně se měl pokusit oddělit zrno od plev a nabídnout způsoby jak by si měli chudí sami pomoci zlepšit svoji ekonomickou situaci a svůj morální úděl. Naproti tomuto pohledu soukromého sektoru se konstituoval druhý pohled, který se domníval, že chudoba byla důsledkem řady okolností jako nezaměstnanost, věk a bídné vzdělávání, či jejich kombinace. Špatné chování mělo být tak důsledkem beznaděje chudých. Dle autorů se oba pohledy zase tak moc neliší a oba pracují s rozlišením chudých na zasloužilé a nezasloužilé [34].

Domnívám se, že rozlišení na zasloužilé a nezasloužilé chudé je ve skutečnosti významnější v daném dělení než to zda šlo o morální nebo „ne-morální“ pohled. Ostatně je patrné, tak to byly právě dobrovolné akce soukromého sektoru, které hrály ve zkoumané době jasně prim. Vzhledem k radikální nejistotě světa a z toho plynoucích důsledků mohl ve skutečnosti koncept zasloužilého chudého znamenat i někoho, kdo přišel do neštěstí například svým špatným rozhodnutím a ne tedy morálním selháním. Připomeňme, že starobince byly stavěny také například pro chudé česače vlny, chudé pletaře, sluhy, chudé staré farmáře, kteří přišli - a to je důležité - ztrátou dobytka do chudoby, výrobce plachet a jejich vdovy, vdovy po lodních tesařích, pivovarské pracovníky anebo - a to je také důležité -  obchodníky provozující zámořský obchod [35]. Tato skutečnost zároveň znamená, že soukromý sektor se nemohl zcela opírat alespoň u některých kategorií osob o výše zmíněný morální pohled, protože chudí staří lidé se stěží mohli díky charitě naučit větší pracovitosti a následně vyrazit do práce. Šlo zde skutečně jen o dožití a případně maximálně vylepšení chování. Případ rozsáhlé charity ve prospěch dětí pak úplně vylučuje předpoklad jejich nějakého morálního selhání (i když mohlo dojít k morálnímu selhání rodičů, ale to jistě neplatí pro rodiče sirotků), protože toto morální selhání se nemohlo do určitého věku dítěte ani konat. Pak je však otázkou, zda morální koncept nebyl spíše spojen skutečně jen s jevy jako je lenost, opilství, nevázanost, špatné chování, zneužívání pomoci, nešetrnost atp. A nikoliv s jevy, které byly mimo kontrolu daných lidí. Takový odlišný pohled by podporoval i výše zmíněný případ charity za krize bavlnářství za občanské války Severu proti Jihu v Manchesteru, samotným Ballem a Sunderlandem výše zmíněnou charitu v době recesí anebo případy charit ve prospěch vyhořelých. Je však zřejmé, že morální pohled i druhý zmíněný pohled nejsou v rozporu s cílem, aby se chudí s určitou pomocí postavili na vlastní nohy a stali se nezávislými.

Ovšem pokud zahrneme do našeho uvažování i dopady, které měl tehdy veřejný sektor na ekonomiku například v podobě daní, cel, privilegií, licencí, regulací atp. a následné dopady těchto politik na chudé, tak je jasné, že zde máme ještě jeden faktor, který přispívá k prohlubování chudoby, a který není na první pohled zřejmý a mohl se jevit jako selhání chudých [36]. Zejména pro omezenou možnost nalezení práce (nebo lepší práce) měly v té době význam především licence a regulování práce (viz předchozí poznámka). Lenost pak byla v takovém případě skutečně jen zdánlivá.

Prostituce a charita

Ballův a Sunderlandův pohled značně narušuje charita ve prospěch prostitutek. Historička H. Amy uvádí, že od 18. století zde byly Magdalénidské instituce v Londýně, které zachraňovaly prostitutky, ale nabízely jen dočasnou pomoc. Zájem střední vrstvy a evnagelických křesťanů se odrazil v 19. století ve vzestupu útulků, společností a misií k záchraně padlých žen. Většina získaných žen a dívek byla trénována, aby se stala domácími služebnými. Zajímavé je, že útulek založený mecenáškou A. Burdett Coutts a samotným Ch. Dickensem: „Tento domov byl jen pro ty považované za ‚zasloužilé‘ a jeho tréninky zdůrazňovaly všechny důležité středostavoské hodnoty.“. Bylo by však chybou si myslet, že každá prostituka měla zájem na této charitě. Práce prostitutky totiž poskytovala prostitutkám, které nebyly kontrolované pasáky a majiteli nevěstinců, nezávislost, lepší životní standart a kontrolu vlastního života [37].

Armáda spásy a jiné armády

Dalším případem, který narušuje Ballem a Sunderlandem uvedené tvrzení je případ Armády spásy (Salvation Army), která se věnovala chudým dětem, včetně kriminálníků nebo prostitutek. Dále v roce 1882 vznikla „Church Army“ jejíž trénovaní misionáři a misijní sestry pomáhali metropolitním chudým. Tato armáda stavěla pracovní, záchrané domy a ubytovny pro děti, a co je významné i pro propuštěné vězně a alkoholiky [38]. Zdá se že jisté morální selhání bylo tolerováno, i když zřejmě jen pro jednou. Dle strany 118 stejného pramenu bylo v 80. a 90. letech v Londýně mnoho čistých, seriózních a řádně vedených ubytoven „Armády spásy“, církevních armád a „London Congragational Union“ (zdá se mi, že konkurence v otázkách víry (nevíry) může být velmi pozitivním jevem) pro lidi bez domova. Vedle toho ovšem existovaly i komerční ubytovny (lodging houses) pro chudé zákazníky, které vykazovaly různou úroveň kvality [39].

Charita pro děti

Velké množství charity bylo realizováno ve prospěch dětí. Zde uvedeme několik příkladů. Dle historičky J. Sacks existovaly chudobné děti, které propadly (!) sítí veřejného chudinského práva. Těchto dětí se ujímaly charitativní organizace ustavené individuálními filantropy, jako byla A. Macpherson (také McPherson) anebo Dr. T. J. Barnado nebo církev. Dr. Barnado podobně jako A. Macpherson posílali potřebné děti na farmy do Kanady. Zde se dětem dostalo různého zacházení, dobrého i špatného, ale většina z jednoho statisíce dětí zde zůstala žít a jejich potomci mají tvořit 11 % kanadské populace [40]. Barnadův záběr byl však širší. Jeho „East End Juvenile Mission“ poskytovala výuku náboženství (Bible classes), bohoslužby, večerní školy, pracovní zaškolení a práci čističe bot. „Svépomoc byla povzbuzována, když děti, které navštěvovaly misie musely pracovat na oplátku za jídlo a šaty.“. Dále: „Právě tak jako bydlení a stravování chlapců, které zachránil, Dr. Barnado jim poskytoval základní vzdělání, včetně morálních a duchovních instrukcí. Byli předmětem organizovaného a disciplinovaného režimu, byla jim dána práce sekání a prodávání dřeva, jako členové poslíčkovské brigády, výrobci kartáčů a nástrojů a v ‘úseku‘ oddělní vyrábějícího a prodávajícího lepší literaturu. Všechny zisky byly použity k provozu domu.“ [41]. Ještě větší měřítko měla „London City Mission“ založená roku 1835 skupinou lidí z různých protestantských denominací. Vedle šíření Krista bylo poskytováno široké rozpětí praktické pomoci. „Podobně jako jiní charitativní pracovníci, oni [London City Mission, pozn. autora] povzbuzovali k svépomoci a učili respektované středostavoské hodnoty.“ Do roku 1852 bylo těchto (placených) misonářů v Londýně 275, a tito měli dobrovolné asistentky. Misie poskytovala vedle škol pro „trhany“ (ragged school) i vzdělání pro dospělé, vyšívací mítinky, exkurze a střídmou zábavu.  Za připomenutí stojí i dílo spolku „Field Lane Refuge“ a Anthonyho Ashleyho Coopera 7. hraběte Shaftesburyho, z kterého každoročně benefitovalo okolo 10 tisíc lidí, i zde byl kladen důraz na svépomoc [42]. Nebo působení „The Church of England Society for Providing Homes for Waifs and Strays“ (dnes „The Children's Society“), kterou založili bratři E. a R. de Montjoie Rudolf, a která hledala dětem pěstouny nebo adoptivní rodiče. Tato anglikánská společnost postupně podobně jako jiné organizace svoji síť v zemi rozšiřovala a její dům byl otevřen i pro emigranty v Kanadě. Její příjmy pocházely z darů, z odkazů a z fundrasingu a každý rok stoupaly. V posledních letech vlády královny Viktorie se starala tato organizace o necelých 3 tisíce dětí [43]. P. Horn uvádí případ, kdy práce neschopná matka a její rodina včetně dvou invalidních děti závisely na charitě. Atp.

Do roku 1878 existovalo v samotném Londýně 50 filantropických společností pro stravování dětí, včetně několika, které měly domovy pro mladé sirotky [44].  V roce 1880 zahájil v Londýně činnost "Childern's Free Breakfast and Dinner Fund", který měl do konce 19. století roční příjem 4 tisíce liber a stal se největší a nejznámější londýnskou společností poskytující (chudým) dětem jídlo. Podobná společnost působila od října 1884 v Birminghamu. V "Chaucer School" v londýnském Southwarku (šlo o chudinskou čtvrť) charitativní pomoc dovolila učitelům poskytovat nejen nějakých 400 jídel denně v zimě, ale také poskytovat teplé šaty a silné boty. V této škole přes polovinu dětí dostávalo jídlo skrze filantropickou akci a mnoho jiných dostávalo jídlo mimo školu. Dále "Ragged School Union“ poskytovala k roku 1904 třeba boty a šaty a někde i jídlo. I přestože se ještě k roku 1904 odhadovalo, že asi 120 tisíc dětí bylo v Londýně nedostatečně živeno, tak je patrné, že tento problém byl v řešení [45]. Dle jiného pramene velké „trhanské“ školy také poskytovaly noclehárny, pracovní zaškolení a pracovní příležitosti. Mezi lety 1844 a 1852 vzrostl počet těchto škol v Londýně z 16 na 110. A do roku 1870 jich bylo v Londýně 191 s více jak 32 tisíci žáky [46].

Paradoxně uvedená stravovací charita byla typická téměř jen pro městské prostředí, vesnické děti mohly v lepším případě očekávat teplé nápoje pravděpodobně od řídícího učitele nebo lokálního prominenta [47]. Lze však předpokládat, že ve vesnických oblastech se dalo více spolehnout na příbuzné a sousedy. Jeden případ podobné charity pro vesnici jsem zaznamenal v Absonu (nebo také Abson-cum-Wick), zde bylo ovšem cílem přilákat děti do spolku zabývajícím se střídmostí, který zřídila spisovatelka A. Sewell. Vedle toho charita poskytovala chudším dětem zábavu, dávaly se i vánoční nadílky. Charitě se věnovali také i někteří učitelé [48]. A dalo by se dlouho pokračovat.

Shrnutí

Co říci na závěr této kapitoly? Rozsah charity byl v Británii v době tzv. divokého kapitalismu opravdu velký a charita byla pestrá. Pracovalo se zde s rozlišením

potřebných na ty, co byli zasloužilí a na ty, co  byli nezasloužilí. S těmito termíny pracovali i lidé jako H. Mayhew, Ch. Dickens ad. Cílem tedy nebylo podporovat rozhodně všechny. Cílem soukromé charity bylo to, aby se chudí mohli sami postavit na své nohy a stát se samostatnými (ovšem to se netýkalo úplně každé soukromé charity, což v případě její menší systematičnosti nebylo zase tak závažné, netýkalo se to ani starobinců). Cílem nebylo vytvářet vrstvu závislých občanů nebo odměňovat morálně vadné jedince. Ne každá pomoc měla formu peněžní podpory. Charita byla poskytována jak nábožensky založenými jedinci a institucemi, tak i těmi nenáboženskými. Šlo o systém decentralizovaný, vyskytovaly se však i jisté dobrovolné pokusy o centralizaci.  Charita se často opírala o znalost konkrétní lokální situace a osobní situace potřebných. Nešlo tedy o nějakou univerzální charitu.

9.3 Veřejná „charita“ a její úskalí ve viktoriánské Anglii a Walesu

Chudinské právo

Anglie a Wales patřily k jedněm z mála zemí, které měly veřejný systém chudinského práva (Poor Law) již od doby ranného novověku (od doby vlády Alžběty I.). Tento systém se skládal ze sociálních dávek a obávaných workhousů [1]. V tomto článku prozkoumáme možnost vzniku prostoru pro zneužívání tohoto sociálního systému v případě sociálních dávek (outdoor relief nebo i out-relief) za starého chudinského práva a nového chudinského práva a workhousů (také indoor relief nebo in-relief) za nového chudinského práva. Tento systém byl z dnešního (ale někdy i tehdejšího) pohledu považován za dosti tvrdý. V roce 1834 přijaté rozhodnutí parlamentu vedlo k rozdělení země do tzv. Poor Law Unions, které měly workhouse v každé faře anebo skupině far (administrativní jednotka zavedená novým chudinským právem, dalo by se přeložit výrazem chudinský okres, zde se přidržíme slova unie). Toto tzv. New Poor Law bylo zaměřeno na chudé schopné práce. Takovíto chudí měli nyní místo dostávání podpory vstoupit do workhousu.

Zde dle historičky Ch. Garwood ztratili tito lidé svobodu, byly zde uniformy ve vězeňském stylu, tvrdá práce, ponížení a sociální potupa, hubená strava a striktní segregace (včetně oddělení rodičů a dětí). Cílem workhousů bylo odstrašení a přinucení práce schopných k najití si práce tím, že se poskytovaly životní standart nižší než standart dostupný s nejnižší dostupnou mzdou. Dle autorky pak chudí dělali téměř cokoliv, aby se vyhnuli tomu, že budou muset zaklepat na dveře workhousu. Nicméně do poloviny století byly některé nejhorší excesy odstraněny a do 60. let 19. století se zlepšily podmínky ve workhousech a (jejich) administrativa, když vznikly u některých velkých chudinských unií nemocnice chudinského práva. Ve stejné dekádě však vláda vedla tažení proti sociálním dávkám, ve snaze donutit chudé ke vstupu do workhousů (a dodejme, že šlo i o to přimět chudé pracovat), což vedlo k růstu počtu chovanců ve workhousech a redukci počtu chudých nárokujících dávky [2]. B. Howson uvádí, režim trestů byl ve workhousech těžký a v některých případech i nehumánní [3].

Počty lidí na dávkách a ve workhousech od roku 1840, kdy existovala oficiální statistika, přináší G. Boyer. V letech 1840 až 1911 kolísalo procento podporovaných lidí vzhledem k populaci od 2,4 do 8,3 %. Tato data jsou založena na zprůměrování dat statistik k 1. I. a 1. VII. daného roku. Počty lidí, kteří využili podpory tohoto systému (sociální dávky i workhousy) během roku mělo být zhruba dvojnásobné – od 5,2 do 18,5 %. Dle tohoto pramenu tedy asi 10 % populace využilo každý rok asistence tohoto sociálního systému v letech 1850 až 1870. V obou případech je však patrná u počtů poměrně výrazná klesající tendence jak v absolutním, tak procentním vyjádření [4]. Dle toho co píše Ch. Garwood by se zdálo tedy, že možnost jak zneužívat sociální podporu a touha ji vůbec zneužívat byla díky tvrdým poměrům tedy poměrně omezená. To nyní prozkoumáme detailněji. Tato kapitola však nemá za cíl detailně analyzovat chudinské právo v Anglii (Walesu) 19. století a začátku 20. století, provedeme zde jen dílčí analýzy.

Gilbertův akt a Speenhamlandský systém

Začněme v dřívějších dobách. Gilbertův akt z roku 1782 stanovil, že: „…jen nemohoucím chudým by mělo být pomoženo ve workhousu; tělesně schopným by buď měla být nalezena práce nebo jim měla být udělena podpora.“ [5]. Jak je z tohoto a předchozího patrno, tak je jasné, že celý systém se neskládal jen z neoblíbených workhousů. Dokonce podle statistiky uváděné G. Boyerem byla většina uživatelů chudinské péče právě příjemci sociálních dávek (outdoor relief). Ve sledovaném období 1840 až 1911 to bylo nejméně roku 1911, kdy šlo o 64,9 % uživatelů a nejvíce roku 1851, kdy to bylo 87,9 % [6].

Dalším zajímavým opatřením během periody 1750 až 1834 byl Speenhamlandský systém. Ten byl založen na příplatcích k práci. Tento systém byl adoptován ve velké části jižní Anglie k pomoci chudým v době krizí (vysokých cen potravin). Dále existovaly příplatky pracovníkům, kteří měli velké rodiny a sezónně nezaměstnaným zemědělským pracovníkům. V Berkshire v Speenhamlandu (dnes distrikt města Newbury) existoval nejznámější zástupce těchto příspěvků, a to od roku 1795. Za tohoto systému hlava domácnosti (zaměstnaná nebo nezaměstnaná) měla garantován minimální týdenní příjem. Ten byl určen cenou chleba a velikostí rodiny. Tyto podpory byly dávány jen v letech s vysokou cennou jídla a po jejím poklesu byly odstraněny. Příplatky na děti byly rozšířené na venkovském jihu a východě (Anglie). Typická fara platila malé týdenní sumy pro rodiny se čtyřmi a více dětmi do 10 nebo 12 let věku. Problém sezónní práce narostl ve druhé polovině 18. století, kdy došlo k větší specializaci produkce obilí na farmách (a zároveň úpadku jiných zdrojů příjmu). Nárůst sezónnosti přinutil mnoho sezóně nezaměstnaných zemědělských pracovníků vyhledat podporu sociálních dávek během zimy [7].

Aranžmá Speenhamlandského systému bylo určeno jen k dočasnému překlenutí doby vyšších cen potravin a tedy vedlo k tomu, že pracovníci v tu dobu místo hledání pro ně příznivějšího zaměstnání v oblastech s větší poptávkou po práci, byli motivováni více zůstávat na svém místě. Respektive byla snižována motivace pracovníků se přesunovat do oblastí s větší poptávkou po práci. To ovšem znamenalo, že výrobní faktor práce byl z pohledu spotřebitelů nasazen na méně důležitější činnosti, což se odrazilo v tom, že více žádaných statků bylo méně a méně žádaných statků bylo více. Taktéž byla snížena motivace pracovníků zlepšovat se v práci a omezeny snahy o hledání alternativního zabezpečení. Totéž platilo pro problém sezónní práce. Nicméně výhodou Speenhamlandského systému bylo to, že byl jen dočasný. Vliv na zavedení tohoto systému měly mít války s Francií (omezení možnosti dovozu obilí z Evropy) a neúroda. To však platilo jen z počátku, systém byl využíván v menší míře až do vzniku nového chudinského práva. Nakonci platnosti tohoto opatření měly mít vliv i tzv. Swingovi nepokoje („Swing Riots“). Ovšem v  době tohoto systému také existovalo clo na dovoz obilí, které bránilo dovozu levnějšího obilí ze zahraničí. Clo na obilí vedlo v zemi k vysokým cenám obilí, což zhoršovalo nejvíce právě pozici chudých. Někdo by se mohl otázat, kam měli jít daná pracovníci pracovat? V té době již do průmyslu. 2. polovina 18. století byla totiž v Anglii již dobou průmyslové revoluce. Výhodou takového odchodu by bylo nejen uspokojení poptávky pro práci v průmyslových oblastech, ale i pokles nabídky práce v uvedených zemědělských oblastech, díky čemuž by zde mzdy ceteris paribus stouply.

Příplatky pracovníkům, kteří měli velké rodiny, pak znamenali, že člověk byl odměněn za to, že má více dětí. Vyplatilo se tedy mít více dětí, protože tak člověk dosáhl na sociální dávky. Počty chudých byly tímto opatřením tedy zvyšovány. Toto byl problém i Speenhamlandského systému, který byl založen, jak bylo uvedeno, na tom, že výše sociální dávky závisela i na velikosti rodiny. Navíc systém garantoval minimální týdenní příjem bez ohledu na to, zda byla hlava rodiny zaměstnána anebo nezaměstnána. To vzhledem k tomu, že volný čas je pro lidi vzácným statkem muselo vést ke snížení motivace k práci. Člověk v podstatě pracoval jen za rozdíl mezi mzdou a garantovaným příjmem. Obětování volného času mu tak nepřineslo celou mzdu, ale jen tento rozdíl. Náklady obětované příležitosti volného času, tak byly sníženy.

Dle jednoho pramene platilo konkrétně pro Speenhamland, že pokud stál bochník chleba (3,9 kg) z druhořadé mouky 1 šilink, tak: „…potom každý chudý a pracovitý muž má mít pro svoji vlastní potřebu 3 š(ilinky) týdně, buď získané jeho vlastní prací anebo prací jeho rodiny, nebo příspěvkem z chudinských daní [tj. ze sociálních dávek, pozn. autora], a pro podporu jeho ženy a každého z jeho rodiny, 1 š(ilink) 6 p(encí).“. Když stoupla cena bochníku na 1 šilink a 4 pence, potom každý takový muž měl mít pro sebe 4 šilinky týdně a 1 šilink a 10 pencí pro podporu každého z jeho rodiny atd. [8]. Dle uvedeného zdroje je patrné, že za každé další dítě se platila sociální dávka proporcionálně [9]. Pro srovnání dle J. Downse ve své knize „The Industrial Revolution: Britain, 1770–1810“, že týdenní mzda 7 šilinků a 6 pencí do 10 šilinků byla v jím zkoumané době běžná. Při ceně bochníku chleba 1 šilink si čtyřčlenná rodina měla přijít na celkem 7 šilinků a 6 pencí, zatímco při zmíněné ceně 1 šilink a 4 pence, to již bylo 9 šilinků a 6 pencí. Pokud tedy žena a děti nepracovaly (často však také pracovaly), tak šlo ve srovnání se mzdou o téměř stejnou částku [10]. Nicméně ve skutečnosti byla tato sociální politika decentralizovaná a byla tedy variabilnější. Pod „roundsman system“ a „work schemes“ (částečně i pod „labour rate“) byli (mohli být) žadatelé o podporu posláni na práce na farmách nebo na údržbu silnic, kde tato práce byla placená ze silniční daně [11]. Tyto modifikace snižovaly (záměrně?) výnosy z toho, že byl člověk na sociálních dávkách. Tento systém také nebyl v činnosti trvale (viz výše).

Samotný G. Boyer cituje, že domácnosti v jižní Anglii trpěly významným poklesem reálných příjmů.  Průměrně reálné mzdy pro nádeníky pracující v zemědělství klesly o 19 % od let 1767-70 do roku 1795 v 15 jižních obilí produkujících hrabství, pak zůstaly zhruba konstantní mezi léty 1795 a 1824, a do roku 1832 vzrostly zhruba o 10 % oproti roku 1770. Na severu a ve střední části země mzdy nádeníků pracujících v zemědělství zůstaly zhruba konstantní v letech 1770 až 1810 a potom ostře vzrostly, takže ve 20. letech 19. století byly vyšší o 50 % než v roce 1770 [12]. Směr toku pracovních sil se zdá být tedy jasný (vedle toho zde byl ovšem i Londýn a některé jiné oblasti a města). Sociální dávky tomuto toku ovšem poněkud bránily. Tato situace je i pěknou ukázkou dopadů zvyšování kapitálové vybavenosti práce v jednom odvětví na druhá odvětví. Důležitá je ještě poznámka, že: „Výdaje na hlavu [chudinského práva, pozn. autora] byly v průměru větší v zemědělských hrabstvích než více průmyslových hrabstvích, a byly speciálně vysoké v obilí produkujících jižních hrabství -- Oxford, Berkshire, Essex, Suffolk a Sussex.“ [13].

Zneužívání sociálních dávek zaměstnavateli

O kuriózním zneužívání těchto sociálních dávek nás informuje sám G. Boyer: farmáři najímající pracovníky se zasazovali o Poor Law a snažili se tak šetřit peníze, protože pracovníky během okurkové sezóny propustili a tito pobírali podporu, kterou platili farmáři najímající pracovníky na daních spolu s plátci daní, kteří nikoho nenajímali (rodinní farmáři, kupci a řemeslníci). Toto platilo až do roku 1834 [14]. Ovšem znovu zopakujme důležitý fakt, že volný čas je pro člověka vzácný, jeho užívání je spojeno s náklady obětované příležitosti. V situaci bez sociálních dávek člověk přichází o výdělek a statky, které si za něj může koupit, proto si bude užívat volný čas jen po určitou dobu, po které půjde opět vydělávat peníze. Ovšem sociální podpora znamená, že náklady obětované příležitosti jsou nyní menší a čas, kdy si lidé budou chtít užívat volný čas, tak bude delší. Dojde k poklesu nabídky práce, a tím i růstu její ceny. Za takových okolností museli farmáři nabídnout pracujícím vyšší mzdu, aby byly náklady obětované příležitosti dostatečně vysoké. Pak je otázka, zda se práci najímajícím farmářům toto opatření vůbec vyplatilo. Zda se jim to vyplatilo ve vztahu k výhodám, které jim plynuly z toho, že část roku nemuseli platit plné mzdy (část daní platili), a že chudí neodcházeli za prací do továren a hospodářsky rostoucích oblastí, a u práce v zemědělství tak ve vrcholné sezóně byla tendence k její nižší ceně díky její vyšší nabídce (Jistě by to bylo výhodnější tehdy, pokud by muselo dojít k přerušení vyplácení dávek v době zvýšené potřeby práce, což nemůžeme vyloučit.). Zaměstnavatelé nebyly sami. Zneužívání sociálních dávek chudými naznačuje příklad z Walesu, kdy rodiče měli nevzdělávat své děti a vydávat je za imbecilní, aby získali sociální dávky [15].

Nové chudinské právo v letech 1834 až 1870

Roku 1832 vláda jmenovala mimo jiné kvůli rostoucím výdajům chudinského práva (své sehrály, ale i třeba teorie T. Malthuse o přelidněnosti) královskou komisi pro vyšetření chudinského práva („Royal Commission to Investigate the Poor Laws“). Zpráva této komise volala po rozsáhlých reformách, které mimo jiné dle G. Boyera zahrnovaly zrušení sociálních dávek (outdoor relief) pro práceschopné a jejich rodiny. Brzy po této zprávě parlamentní rozhodnutí („Poor Law Amendment Act“ z roku 1834) implementovalo některá doporučení této komise včetně (pouze) regulování sociálních dávek (outdoor relief) [16]. V pozdější době ve snaze regulovat sociální dávky práce schopným bylo vydáno několik dalších nařízení – např.: „The Outdoor Labour Test Order of 1842“ určený pro chudinské unie, které neměly workhouse anebo kde nebyl vynutitelný test pomocí pobytu ve workhousu, tento předpis umožnil dávat práceschopným mužům sociální dávky jen, když nastoupili do práce dané unií. Dále: „The Outdoor Relief Prohibitory Order of 1844“ zakázal dávání sociálních dávek jak práceschopným mužům, tak i ženám s výjimkou kvůli nemoci anebo ‚náhlým a urgentním potřebám‘. „The Outdoor Relief Regulation Order of 1852“ rozšířil pracovní test pro ty, kterým se pomáhalo mimo wokrhousy (obsahoval však i některá změkčení předchozích).“ Dle P. Murraye první z těchto opatření „The Outdoor Labour Test Order of 1842“ byl aplikován jen u čtvrtiny unií (většinou městských). Zajímavostí tohoto opatření bylo to, že pomoc neměla být celá vyplácena v hotovosti, ale i v jídle anebo palivu. Druhé opatření „The Outdoor Relief Prohibitory Order of 1844“: „Pravděpodobně třem-čtvrtinám země bylo zakázáno dávat outdoor relief, ale nařízení byla často ignorována a nařízení nebylo aplikováno na většině severu.“. Samotné nařízení bylo možné interpretovat velmi pružně (viz zmíněná výjimka výše), navíc si někteří komisaři stěžovali, že chudí mařili toto opatření lékařskými potvrzeními o svém špatném zdraví. I po třetím opatření „The Outdoor Relief Regulation Order of 1852“ většina chudých zůstala na sociálních dávkách (dle Murraye to bylo roku 1855 86 % uživatelů chudinského práva) a tedy i mimo workhousy [17].

Jak je patrné z Boyerem uvedených statistik, tak došlo po té k poklesu ve výdajích na chudinské právo (ty nejsou vyjádřeny v reálných číslech) a došlo i k poklesu reálných výdajů na hlavu: „Reálné výdaje na dávky na hlavu spadly o 43 procent od 1831 do 1841, a stouply pomalu potom.“ [18]. Ovšem to se stalo v době rostoucího bohatství společnosti, kdy docházelo i k nárůstu reálných mezd, a tím i k růstu nákladů obětované příležitosti volného času. Je také možné, že vliv mohl mít nárůst charitativních aktivit a změny v preferencích lidí. Dalším vlivem je skutečnost, které si všimli někteří historici: „Někteří tvrdí, že nařízení regulující sociální dávky [outdoor relief, pozn. autora] většinou byly obcházeny jak venkovskými, tak městskými uniemi, mnoho z nich pokračovalo v poskytování sociální dávek nezaměstnaným a částečně zaměstnaným mužům.“. Dle P. Murraye zůstalo do roku 1840 mimo systém nového chudinského práva 800 anglických far s 2 miliony obyvatel a v systému bylo 14 000 far s 12 miliony obyvatel. Až teprve koncem 60. let byla naprostá většina far do systému začleněna. Sociální dávky pak dle téhož nebyly odstraněny – respektive do roku 1871 se jen jedna ze šesti unií řídila nařízením z roku 1844 („The Outdoor Relief Prohibitory Order of 1844“) o zákazu sociálních dávek pro práceschopné muže. Obcházení v některých oblastech uvádí i B. Howson [19]. Nezbývá než věřit logice a vzít v úvahu, že dané opatření byla realizována jen zčásti.

Jeden z důvodů proč panoval zejména v průmyslových oblastech odpor proti novému chudinskému právu byl i ten fakt, že workhousy způsobí pokles mezd přinucením pracujících vzít jakoukoliv alternativní formu práce bez ohledu na to, jak je špatně placená [20]. Celý efekt by sice skutečně znamenal pokles mezd některých pracujících, který by byl na druhé straně kompenzován vznikem nových placených míst pro nové pracující a úsporou na daních. Zároveň by, ale vedl i k větší produkci a poklesu cen pro spotřebitele, což by nejvíce prospělo nejchudším spotřebitelům. Díky tomu, že spotřebitelé by ušetřili za statky, které kupují, tak by jim nově zbyli finance i na uspokojení dalších potřeb, které dříve nemohli tito uspokojit, což by vedlo ke vzniku nových podnikatelských a pracovních příležitostí.

Tažení proti sociálním dávkám

V 70. letech 19. století chudinské unie omezily sociální dávky (outdoor relief) chudým, a to na základě podnětů od „Local Government Board“ (centrální autorita chudinského práva) a od soukromé „Charity Organization Society“. Tyto organizace zastávaly názor, že: „… snadná dostupnost sociálních dávek zničila samostatnost chudých.“. Dle G. Boyera toto tažení (crusade) vedlo k ostrému zlomu v počtu lidí, kteří obdrželi sociální dávky (od roku 1871 do roku 1876 počty chudých na dávkách klesly o 33 %) a podíl lidí ve workhousech naopak vzrostl. [21]. Opět však platí, že existovaly i jiné vlivy, které měly vliv na počty lidí na dávkách, a není tedy správné uvedenou kvantitativní změnu považovat jen za důsledek tažení proti sociálním dávkám – viz i hned následující. Pokud vyjdu z oficiálních dat uvedených autorem v tabulce 1 a budu předpokládat, že podíl lidí ve workhousech je dán procentem na položce „Share of Pop. Relieved (Official)“, tak klesl i počet lidí ve workhousech z asi 147 tisíc v roce 1871 na asi 136 tisíc v roce 1876 a v roce 1881 stoupl jen na asi 176 tisíc lidí. Dle P. Murraye pak  proporce lidí na chudinském právu spadla ze 4,7% v 60. letech na 2,5 % v roce 1900 [22].

Šlo však opět o polovičaté opatření, protože: „Městské unie typicky podporovaly mnohem větší podíl svých chudých ve workhouses než venkovské unie, ale byly zde signifikantní diference v praxi napříč městy. V 1893 přes 70 procent chudých v Liverpoolu, Manchesteru, Birminghamu a v mnoha londýnských unijí chudinského práva obdrželo indoor relief; nicméně, v Leedsu, Bradfordu, Newcastlu, Nottinghamu a několika jiných průmyslových a hornických městech většina chudých pokračovala v přijímání outdoor relief.“ [23]. Z hlediska logiky věci vliv zpřísnění sociálních dávek jistě zapůsobil, ale toto zpřísnění bylo jen polovičaté. Navíc proti němu působil i výše zmíněný fakt, že do poloviny století byly nejhorší excesy odstraněny a do 60. let 19. století se zlepšily podmínky ve workhousech a administrativa, když vznikly nemocnice chudinského práva (viz výše). Také, a to je zajímavé, se názor pracujících změnil a do konce století jich většina hleděla na péči o chudé jako na stigma, a byla zde snaha chudých se těmto podporám vyhnout, došlo také k rozvoji svépomocných aktivit [24]. Dále lokální správy také podporovaly nezaměstnané muže i po roce 1870, ale typicky ne skrze chudinské právo. K zmíněnému stigmatu doplňme, že když od roku 1886 „Local Government Board“ pobízel města, aby začala poskytovat v době vysoké nezaměstnanosti („keynesiánské“) nouzové práce, tak se domníval, že toto opatření neznamená stigma chudoby [25]. Z hlediska kvantitativního se vliv zpřísnění pobírání dávek tedy nedá dost dobře vyčíslit, ale o to zde ani nešlo. Důležité je, že zde nadále existoval jistý prostor pro zneužívání sociálních dávek, který zpřísnění pobírání dávek jen omezil. Existoval zde tedy prostor pro to, aby chudoba byla větším problémem než by jinak byla.

Shrnutí

Na základě výše uvedeného nemůžeme příliš tvrdit, že na tehdejší dobu bylo chudinské právo celkově nějak extra tvrdé. Práce ve workhousech zřejmě nebyla o mnoho tvrdší než práce jinde. Těžký byl dle B. Howsona režim trestů ve workhousech a v některých případech byl i nehumánní – viz výše. Dle P. Murraye trvala pracovní doba ve workhousech za nového chudinského práva v létě 10 hodin a doba spánku byla 9 hodin. Pro srovnání pracovní doba byla dle Ch. Aspina v továrnách omezena na 10 hodin pomocí „Ten Hours Act“ v roce 1847, tj. 13 let po vzniku nového chudinského práva. Ovšem dle wikipedie a jiných zdrojů mělo jít jen o časové omezení práce žen a dětí. Dle citovaného pramenu i děti pracovaly dříve 12 nebo 14 hodin denně (velmi pravděpodobně však i s přestávkami). U dílen regulovala pracovní dobu na maximálně 12 hodin denně legislativa od roku 1904. Pracovní doba sloužící byla dle Ch. Garwood roku 1873 kalkulována (spíše zřejmě odhadována?) na 13,5 hodiny denně (bez přestávky) a odhad pracovního týdne byl 80 hodin. Mnohem později na menší, hlavně mléčné farmě nebyla žádná známka volného času v běžném dni, jen trvalé kolo dřiny. Atp. [26] Také tvrdá a neveselá práce ve workhouse uváděná třeba Murrayem (například rozbíjení kamenů nebo kostí) se nijak výrazně nelišila třeba od náročné práce v textilních továrnách, dílnách anebo dolech [27].

Systém nebyl moc tvrdý zejména, pokud šlo o sociální dávky vyplácené mimo workhousy (outdoor relief). Jistý prostor pro zvýšené užívání (zneužívání) dávek ze strany chudých jednoznačně existoval, stejně tak jako existoval v novém chudinském právu prostor pro vydávání se za potřebné – viz poznámka [17]. Musela tedy i tehdy platit následující citace týkající se obecně programu sociální politiky: „Tento program je zcela zřetelně podporováním chudoby. Lidé kvůli své chudobě získávají automaticky nárok na peníze od státu. Mezní náklady volného času (představující užitek z ušlého příjmu) v důsledku volby volného času se snižují, a dochází proto ke vzniku tendence k nárůstu počtu zahálejících lidí a nárůstu chudoby.“. Čili: „…budeme mít v zemi přesně tolik chudých, kolik se jich země rozhodne podporovat.“ [28]. Že tomu tak bylo i dříve naznačuje i to, že v době „jiříkovských“ časů (Georgian period, období vlády Jiřího I. až Jiřího IV.) institucionalizovaní chudí jedli lépe než rodiny, u kterých byl živitel v práci. Pro období nového chudinského práva pak P. Murray praví, že: „Odpůrci [nového, pozn. autora] chudinského práva často naznačovali, že chudí hladověli ve workhousech, ale množství jídla doporučovaného komisaři bylo ve skutečnosti větší než průměr konzumovaný nezávislými pracujícími (ale mnohem menší než, co bylo poskytované vězňům).“ Nicméně dle téhož alespoň pro určité odrazení bylo jídlo mdlé a nudné, jak jen bylo možné anebo ve 30. letech 19. století nebyl někde poskytován příbor. Tentýž historik také uvádí, že: „Mnoho jiných [myšleno mimo případ Andover – viz poznámka, pozn. autora] údajných krutostí vytvořených oponenty nového chudinského práva se ukázalo býti buď velkým přeháněním nebo kompletním výmyslem.“ [29]. To jsou závažná tvrzení a i zde tedy do jisté míry existoval prostor pro zvýšené užívání (zneužívání) této sociální pomoci za nového chudinského práva ze strany chudých a dá se tedy i zde hovořit o určitém podporování chudoby.

Za připomenutí stojí fakt, že zde uvedené se odehrávalo většinou v době, kdy politická reprezentace nemusela korumpovat chudé, aby získala jejich hlasy v konkurenčním politickém boji. Důvodem byl ten fakt, že chudí neměli v té době volební hlas. Rozhodnutí parlamentu z roku 1884 rozšířilo britský volební lektorát z 3,2 milionu oprávněných voličů na 5,7 milionu voličů, což dle P. Murraye představovalo 60 % mužů [30]. Před tím tedy měla hlas asi jen třetina mužů (vyšší a střední vrstvy a kvalifikovaní pracující). Pro politiky bylo do této doby téměř zbytečné korumpovat chudé voliče, aby se mohli dostat k moci. Volební hlasy to nepřinášelo.

9.4 Děti a charita ve viktoriánském Londýně

Péči o děti považuje naprostá většina lidí za velmi důležitou věc, dost možná, že za důležitější než péči o jiné skupiny lidí. Součástí péče o děti byla v dřívějších dobách (někdy je i dnes) i dobrovolná charita ve prospěch chudých dětí. Té jsme se v této knize již věnovali, a to jak pro viktoriánskou Británii, tak pro České země. Nyní se krátce podíváme na tuto problematiku ve viktoriánském Londýně a uvedeme zde pár jiných příkladů této charity a několik jiných zajímavostí. Opřeme se zde o knihu historičky H. Amy "The Street Children of Dickens’s London".

Pro ranou viktoriánskou periodu (1837-1870) H. Amy uvádí, že: "Nepříznivá situace londýnských pouličních dětí během této periody byla zoufalá, ale nebyly bez pomoci. Tato pomoc byla zaměřena na chudé obecně, stejně jako specificky na potřebné děti, včetně těch na ulici.". Pomoc vycházela ze snahy dětem pomoci a zachránit je, ale také z vlastního zájmu - snahy očistit ulice od těchto dětí a chránit tak reputaci Londýna. V té době se dle autorky vláda zabývala sociálními problémy, jen pokud se staly příliš urgentními a pak je navíc řešila pomalu [1]. Vznikl tak prostor pro soukromou iniciativu. Než přejdeme dále, musíme uvést opět jednu důležitou věc: "Pouličním dětem, speciálně těm, které žily ve slumech, bylo často pomáháno ze strany jiných chudých lidí. Přátelé a sousedé v nejchudších komunitách přicházeli s pomocí sobě navzájem. Na rozdíl od charity nabízené jinými vrstvami, taková pomoc nebyla oficiálně zaznamenána, ačkoliv investigativní žurnalisté, duchovní a misijní pracovníci si jí byli vědomi." [2]. To platí jistě i pro pozdní viktoriánskou periodu od roku 1870, kdy: "Londýnští chudí, včetně pouličních dětí, si pomáhali navzájem také." [3].

Nyní přejděme pro ilustraci k několika příkladům. V Londýně: "Pomoc a přístřeší byla dostupná pouličním dětem v řadě [několika?, pozn. autora] útulcích napříč metropolí pro chudé všeho věku. Některé útulky, nicméně přijímaly jen děti v doprovodu jejich matek." Dvacet devět institucí, které nabízely nějakou pomoc pouličním dětem, bylo zaneseno v "List of Charities pro 1852-3." [4]. Známý baptistický kazatel Ch. H. Spurgeon dostal 20 tisíc liber na stavbu sirotčince pro chudé chlapce bez otce. Založil tedy „Stockwell Orphanage“, který byl otevřen pro chlapce roku 1867. Od roku 1879 byl i pro dívky. Zde se těmto nabízelo vzdělání, které bylo mnohem širší, než jaké se obvykle pro chudé uvažovalo [5].  V Londýně existovalo i několik charitativních organizací na pomoc kriminálním dětem. „Royal Philantropic Society" byla ustavena již roku 1790. Tato společnost poskytovala střechu nad hlavou pro chlapce a dívky a trénovala je pro to, aby si vydělávali namísto žebrání a kradení. Společnost měla i vlastní farmářskou školu, která do roku 1857 ubytovávala 250 chlapců. Jiná instituce pro dívky kriminálnice od 7 do 13 let vznikla v Chelsea roku 1825. Tyto dívky zde byly trénovány na pozici služebná. A "Reformatory and Refuge Union" ustavená v roce 1856 mimo jiné založila domy na půli cesty [6]. Roku 1884 vznikla v Londýně i společnost pro prevenci krutosti proti dětem („London Society for the Preventetion of Cruelty to Children“), která měla do roku 1889 32 poboček v Anglii, Walesu a Skotsku. Tato společnost zaměstnávala i inspektory ke zkoumání příčin zneužívání a zanedbání dětí [7]. A dalo by se pokračovat.

I když byla přítomnost chudých dětí stále zřejmá, tak počty pouličních dětí v Londýně začaly dle H. Amy po roce 1870 upadat [8]. "Pouliční děti pozdější [viktoriánské, pozn. autora] periody měly jednu důležitou výhodu nad jejich dřívějšími protějšky; ony se nemusely protloukat samotné, protože jim bylo dostupné mnohem větší množství pomoci. Filantropové a charity již zabývající se záchranou lidí bez domova a strádajících dětí pokračovali a zvyšovaly své úsilí, když další se připojovali k záchranné práci. Ovšem ne každé dítě o tuto pomoc stálo: "...některé děti si vybraly zůstat na ulici, protože si užívaly svobody a nezávislosti, kterou tento životní styl dovoloval [9].

Kniha H. Amy také přináší některé z rozhovorů, které prováděl novinář H. Mayhew v ranné viktoriánské periodě. Překvapivě často tyto zde uvedené rozhovory neobsahují žádnou sebelítost anebo žehrání na poměry. Například při rozhovoru s osmi letou prodavačkou řeřichy (water-cress), která navíc o víkendu sloužila i v židovské rodině, byl Mayhew ze své středostavovské perspektivy překvapen nedostatkem sebelítosti a vlastně akceptací situace. Dvě prodavačky květin (15 a 11 let, sirotci) se vyznačovaly pevností, odhodláním čelit nepřízni a nedostatkem sebelítosti. Nestěžujícím si stoicismem se vyznačoval i 14 letý chlapec, který musel pracovat (ve skutečnosti sbírat to, co přinesla řeka) kvůli nemoci a obchodníu neúspěchu své ovdovělé matky. 14 letá metařka pracovala mimo neděli dlouhé hodiny, ale: „Ačkoliv přinucena jejími okolnostmi k tvrdému životu londýnských pouličních dětí, tato vybraně mluvící a veselá dívka se nejevila býti nešťastnou...Jako tak mnoho jiných akceptovala svůj životní osud odvážně a beze stopy sebelítosti.“ [10]. Z pohledu tehdejšího průměrného člověka – tj. v podstatě člena nižší vrstvy, protože tato vrstva byla nejvíce v populaci zastoupená – nešlo v zásadě o úplně odlišný způsob života.

10. Péče o dítě v Českých zemích v době divokého kapitalismu

Seznam podkapitol:

10.1 Sirotčí spolky
10.2. Od sirotčích spolků k Okresní péči o mládež
10.3. Místní péče o mládež
10.4 Okresní péče na moravském „venkově“

10.1 Sirotčí spolky

V době před výraznějším angažováním státu v oblasti sociální péče existovaly v našich krajích vedle péče obecní a zemské (ta existovala v Čechách, ale již ne na Moravě) i soukromé dobrovolné aktivity. Jednou z oblastí, kde se tyto aktivity odehrávaly, byla i péče o děti. Tato péče měla různou podobu (školské spolky, nadace, odkazy atp.). Jednou z podob této péče byly i tzv. sirotčí spolky. V této kapitole se zaměříme na tyto spolky na Moravě a především v Brně a ukážeme tak velký význam soukromé dobročinnosti (dobrovolné akce) pro sociální péči o děti a mládež na sklonku Rakouska-Uherska a za tzv. první republiky. Na Moravě sirotčí spolky vznikaly v době před první světovou válkou. A byly zpravidla financovány zcela soukromě.

Po první světové válce se tyto spolky transformovaly do spolků "Okresní péče o mládež", které již byly často částečně subvencovány z veřejných rozpočtů, ale (alespoň dle zkoumaných podkladů) soukromé financování mělo stále navrch. Činnost těchto spolků byla již značně rozsáhlá. Mimo jiné provozovaly i poradny pro matky, které byly spojené i s lékařskou péčí. A dle jednoho z materiálů, to byla právě poradenská činnost, která významně snížila dětskou úmrtnost na minimum [1]. Možná je takové tvrzení poněkud nadnesené a vlivů na pokles dětské úmrtnosti bylo jistě více, ale pravděpodobně nějaký pozitivní dopad těchto spolků a jejich poraden zde byl, protože jak je známo: získávání informací něco stojí. Navíc tyto spolky se snažily i zlepšit výživu dětí a právě lepší výživa má velký vliv na délku lidského života.

Sirotčí spolky na Moravě

V literatuře je možné najít řadu zmínek o existenci sirotčích spolků a jejich nástupcích "Okresních péčích o mládež" (dále jen OPM, tento spolek se pak mohl dělit na "Místní péče o mládež"). Roku 1913 vznikly sirotčí spolky v Králově Poli, Židenicích, Husovicích a Juliánově [2]. V roce 1912 vznikl sirotčí spolek pro soudní okres Slavkov u Brna. Tento měl koncem roku 1913 již 45 zakládajících členů, 410 přispívajících členů a jmění ve výšši 4 230,74 rakouských korun (dále jen K). V nedalekých Bučovicích vznikl tento spolek již roku 1908 a ve Vyškově roku 1912. Zde vznikl za tzv. první republiky i sociální dům Opm [3]. Ke konci roku 1912 se konala ustavující schůze "Sirotčího spolku pro soudní okres Příbor". Roku 1917 měl tento spolek již 650 členů a staral se o 150 válečných sirotků [4]. V Olomouckém soudním okrese působily před první světovou válkou český a německý sirotčí spolek. V soudním okrese Telčském vznikl "Spolek pro ochranu dětí v soudním okrese Teleckém" roku 1909. Roku 1908 vznikl podobný spolek v Napajedlích [5]. A tak by se dalo dlouho pokračovat. Roku 1925 se pak vykazuje v rámci zastřešující "České zemské péče o mládež na Moravě" následující: "Sdružovala 79 Okresních péčí takže síť organizační na Moravě je úplná. Veškerá drobná práce spočívala na důvěrnících, jichž bylo ve 2788 obcích přes 3000." [6].

Sirotčí spolek v Brně

Nyní se krátce podíváme na fungování dvou spolků na území města Brna. První je sirotčí spolek v Brně, k jehož ustavení došlo 18. března 1914 za účasti jak jednotlivců, korporací tak i zástupců úřadů. První kapitál spolku poskytla "Zemská komise pro péči o mládež v Brně" [7]. Spolek tento zřizuje útulek pro děti, ovšem v prostorách poskytnutých městem, na druhou stranu útulek měl sloužit především dětem rukujících vojáků. Roku 1915 koná spolek sbírkovou akci u příležitosti Dětského dne pro válečné sirotky a v divadle se pořádá umělecké matineé za účelem propagace a získání prostředků. O rok později se spolek ujímá i žen narukovaných vojáků, kterým již nestačí státní vyživovací přídavek. Roku 1917 spolek koná 2 kursy pro matky, ustavuje zvláštní výbor pro sbírku na Dětský den, pomáhá jinému spolku s rozdělováním stipendií válečným vdovám atp. Roku 1918 se měly provádět sbírkové dny ve prospěch vdovského a sirotčího fondu, kurs pro matky, Vánoční nadílka a akce "Ochrana proti zimnímu hladu". Tehdy spolek hospodařil s obratem 11 542,65 K. Spolek v té době také pomáhal veřejnému sektoru - propagoval válečnou pojišťovací půjčku, kontroloval rodiny poručenců a pořizoval podklady pro státní sociální akce. Je možné, že v této době obdržel zkoumaný spolek nějakou menší subvenci z veřejného rozpočtu (v úvahu připadá především obec nebo země), ostatně veřejnému sektoru spolek pomáhal. Zdá se však, že spolek byl převážně financován ze soukromých prostředků [8].

To se změnilo roku 1919, kdy se uvádí, že: "V československé republice nebude míti více místa stará dobročinnost, která byla vždy pokládána za milost, jež obdarovaného chudáka vždy ponižovala a jeho lidské vědomí otupovala. Na místo ponižující milosti stavíme dnes sociální povinnost.". Zároveň se zde píše, že: "Podávají se první žádosti o státní subvence ministerstvu sociálních péče v Praze." [9]. To byla poněkud silná tvrzení, i když částečně jistě pravdivá. Jak uvidíme dále po dobu tzv. první republiky zbyl v péči o děti potažmo mládež velmi významný prostor pro "starou dobročinnost."

Sirotčí spolek v Brně-Žabovřeskách

To sirotčí spolek v Žabovřeskách žil kolem začátku první světové války čistě za své peníze. Dle stanov z roku 1911 spolek: „... má účelem starati se o blaho sirotků a dětí, rodiči zanedbávaných; může však rozšířit péči svou na osoby duševně choré, nepožívající útulku ve veřejných ústavech.“. K získávání prostředků pak stanovy uvádí, že: „Prostředky hmotné k tomu tvoří členské příspěvky, výtěžky spolkových podniků a dary.“ [10]. Dle přihlášky za člena spolku byl roční členský příspěvek 1 K. Členů bylo k 1. březnu 1914 107. Členové a dárci se rovněž složili v roce 1912-3 na nákup loutkového divadla, které mělo zajistit další prostředky a šířit osvětu, toto však příliš úspěšné nebylo. Úspěšnější byla spolupráce s "Tělovýchovnou jednotou dělnickou", která 3. srpna 1913 pořádala "Květinový den" ve prospěch spolku, a to s výnosem 205 K. Vedle toho měl spolek výnosy z Dětského dne, ty však nejsou ve zprávě specifikovány [11].

Prostředky získané spolkem měly být použity k naplnění účelu spolku. Dle záznamů rozdával spolek podpory. O těchto bylo rozhodováno individuálně na schůzích výboru, kdy byly čteny došlé žádosti. Pro ilustraci: na výborové schůzi ze dne 30. listopadu 1913 byly některé žádosti zamítnuty a jiné žádosti byly vyslyšeny. A tak se můžeme dočíst, že se dané dítko podělí, anebo že děvče bude podporováno. Je zde zmíněna i nepeněžní podpora [12].

V některých případech se situace musela nejdříve vyšetřit a teprve pak bylo rozhodnuto o poskytnutí podpory nebo zamítnutí žádosti. Zmíněné vyšetření se velmi pravděpodobně dělo na místě některým z členů spolku. Případně bylo rozhodnuto i tak, že se poskytne podpora na jeden měsíc a věc se do tét doby vyšetří [13]. Místním šetřením a znalostí místní situace mohl spolek lépe zajistit, aby se podpora dostala k více potřebným a mohl tak i předejít jejímu zneužívání. Tuto praxi zdůrazňuje i jedna z přednášek pronesených několik let po první světové válce na výstavě sociální péče o mládež v Brně: „Jak už bylo řečeno, předpokládá správný výkon sociální péče o mládež zevrubnou znalost všech místních i osobních poměrů a individuálních potřeb těch, kdo na její pomoc jsou odkázáni. Znalost ta, která je podmínkou řádné individuální péče, může se opatřiti jen stálým a přímým stykem s těmito jedinci.“ [14]. Dnes by se řeklo, že šlo o práci přímo v terénu. To potvrzuje i jednatelská zpráva za rok 1913, spolek: „Vyhledal si sám nejnuznější rodiny v nichž jsou děti osiřelé a hleděl těmto aspoň v prosinci, lednu a únoru poskytnouti pomoc rozdělením podpor měsíčně po 4 K na jedno dítě.“ Bylo takto poděleno v prosinci 25 dětí dohromady částkou 100 K a v lednu a únoru vždy 23 dětí vždy částkou 92 K. Celkem tedy spolek vydal za zimu roku 1913/14: 284 K. Pro ilustraci v roce 1910 stálo kilo chleba 0,30 K a masa 1,46 K. V roce 1914 to bylo 0,34 K a 1,85 K [15]. Ve stejném podkladu se uvádí i nezájem obce o sociální péči o děti a mládež. Sirotčí rada: „...vůbec se nescházívá vůbec ničeho nedělá, ani zástupců svých do výborových schůzi našich nevysílá v plném počtu 1/3 všech členů výboru.“. Snaha představenstva spolku ohledně svolání sirotčí rady obce a její uvedení v činnost vyzněla naprázdno. Spolek tak dle této zprávy vlastně činnost této rady nahrazoval [16]. Osud tohoto spolku ve víru války není jasný, zkoumané materiály končí rokem 1915.

10.2. Od sirotčích spolků k Okresní péči o mládež

Sirotčí spolky po první světové válce

Jak již bylo řečeno výše, po první světové válce byly sirotčí spolky přejmenovány na spolky "Okresní péče o mládež" (dále jen Opm), které mohly mít podřízené tzv. "Místní péče o mládež" (dále jen Mpm). Opm pokrývaly celou Moravu. Jejich financováni bylo již hybridní - tj. soukromě - veřejné. V materiálu z roku 1926 se zmiňují dotace obdržené z veřejných rozpočtů, a to se snižující se intenzitou: "... ministerstvo zdravotnictví rok od roku subvence na poradny snižuje tak, že Okresní péče nemohou již samy nákladů správních i udržovacích dále hraditi.". Podpora veřejných činitelů nebyla prý dostatečná i v jiných činnostech Opm. Celkově hospodařily Opm a zastřešující zemská péče s asi 8% deficitem, a to hlavně z důvodu škrtů ve veřejných rozpočtech, zvláště (moravském) zemském a státním. A proto: "V důsledcích toho jsou naše organizace ve svých příjmech odkázány výhradně na dobročinnost, na dary a sbírky peněz neb naturálií.". Slovo výhradně zde není sice úplně na místě (nějaké veřejné dotace spolky dále dostávaly – viz začátek odstavce), ale tato věta ukazuje velkou důležitost výše zatracované "staré dobročinnosti".

Největším zdrojem příjmů byl tehdy "Dětský den", jenž v roce 1925 vynesl 560 tisíc Kč [1]. Pro ilustraci činností prováděných spolky Opm a jejich rozsahu uveďme pár příkladů. Roku 1925 bylo vydržováno 175 poraden pro matky. V péči těchto poraden bylo víc jak 21 tisíc dětí. Poradny vydržovaly 9 jeslí, 2 útulky pro matky s dětmi a 2 rodinné kolonie. K péči o mládež ve věku 3-14 let sloužilo 42 dětských domovů, 30 rodinných kolonií a volná rodinná péče. V polévkových ústavech bylo stravováno 3 167 dětí. Ošaceno bylo 9 414 dětí a penězi a naturáliemi bylo poděleno 13 000 dětí atp. [2].

K podobným závěrům dochází i autoři historie města Třeště (jihozápadní Morava), kteří tvrdí, že možnosti Opm byly závislé do značné míry na dobročinnosti obyvatel. Zpráva zdejší Opm (původně vznikla jako sirotčí spolek roku 1912) za rok 1938 pak uvádí, že cílem péče je snížit dětskou úmrtnost a zvýšit zdravotní stav všech dětí [3].

Faktem je, že stát se i přesto snažil získat na tyto spolky určitý vliv. Ministerstvo sociální péče vydalo pro tyto spolky roku 1921 vzorný návod stanov Opm, podle nichž měla být provedena obligatorně reorganizace dobrovolné péče ve všech okresech Českých zemí. Tato povinnost nebyla vyžadována nějakým zákonem nebo nařízením, ale byla spojena s udělením státní subvence. Kdo o subvenci pro péči o mládež nežádal ten se nemusel stanovami řídit [4]. Těžko říci, zda měly takové jednotné stanovy smysl, když uvážíme regionální rozdíly, rozdíly mezi vesnicemi a venkovskými městy na jedné straně a velkými městy na druhé straně atp. Každopádně citovaný materiál zároveň považuje spoléhání se ve všech potřebách na stát za bláhové [5].

Okresní péče o mládež před druhou světovou válkou

Opm fungovaly po celou dobu tzv. první republiky. Tím také fungovalo i převážně soukromé financování sociální péče o děti (mládež). Dle výroční jubilejní zprávy Opm pro město Brno za rok 1937 pořádala tato rozsáhlé sbírkové akce mezi občany na Svátek matek, ke vzniku státu, k Dětskému dni (ten se slavil tehdy v říjnu) a během dušičkových dní (hřbitovní sbírky). Zpráva obsahuje i poděkování široké veřejnosti za každé přispění, ať formou darů a dárků k vánočními stromu republiky, který živil dětský domov brněnské Opm, tak i za jakoukoliv jinou oporu. naopak například tzv. mléčné akce, ošacování potřebných dětí v mateřských a národních školách a další ošacovací akce "Dobročinného komitétu - okresního ošacovacícho odboru Opm pro V(elké) B(rno)" byly financovány hybridně - tj. ze soukromých i veřejných zdrojů.

Zpráva uvádí i podrobnosti k oběma ošacovacím akcím. U první akce byly prováděny sbírky u jednotlivců, podniků a pouliční sbírky, které vynesly 95 976 Kč, z nichž ovšem 50 000 Kč pocházelo z veřejných zdrojů (od policejního ředitelství). Nepeněžní dary ze sbírek byly odhadnuty na 114 tisíc Kč. V případě druhé akce bylo rozdáno oblečení a látky za 76 364 Kč, subvence z ministerstva sociální péče pokryla věci za 23 710 Kč a zbytek daly sbírky, dary a výnosy z kulturně zábavních podniků a vydání ročenky. Podobně jako tyto akce byla hrazena i prázdninová péče o děti (vlastně rekreace dětí) - tj. ze soukromých i veřejných zdrojů [6]. Ošacovací akce nebyly jen dílem vlastní Opm, ale byly dílem i jiných organizací a podřízených složek Opm, proto by neměly být součástí rozpočtu vlastní brněnské Opm, který budeme vzápětí zkoumat. Je nutné ještě dodat, že stejně jako výše, tak i u ošacovacích akcí platilo, že se situace potřebných dětí zvažovala a ne každé dítě bylo poděleno. Pokud byla žádost zamítnuta, tak to bylo zpravidla kvůli tomu, že děti pocházeli z rodin, které byly při dobré vůli a hospodaření schopné ošatit děti sami. [7].

Je možné se pokusit analyzovat příjmy rozpočtu brněnské Opm z hlediska soukromého a veřejného financování této organizace. Bohužel ve zprávě není nikde uveden přehledně rozpočet na rok 1937. Pochopitelně samotnou Opm vcelku nezajímalo rozlišení na prostředky pocházející ze soukromých nebo veřejných zdrojů. V zkoumaném matriálu je prezentován pouze stručný návrh rozpočtu na rok 1938. Tento návrh se ovšem dá interpretovat na základě informací za rok 1937. Taková interpretace nebude pravděpodobně příliš přesná, ale nic jiného v tomto případě nezbývá.

Pro naplánování rozpočtu na rok 1938 byla jistě uvážena data z předcházejícího rozpočtu. Rozpočet měl příjmy naplánovány ve výšši 801 tisíc Kč (výdaje měly činnit 829 tisíc Kč), z toho měly tvořit subvence z veřejných rozpočtů 224 tisíc Kč, z veřejných rozpočtů byla hrazena i (neznámá) část příspěvků na ošetřování – celkem 115,8 tisíc Kč. Dary a pokuty měly tvořit 20 tisíc Kč. Dle rozpočtu za rok 1937 tvořily dary z veřejných prostředků v této položce pouze asi 12% všech darů, o pokutách (zřejmě velmi malé položce) zkoumané materiály mlčí. Sbírky pak byly naplánovány ve výši 178,5 tisíc Kč a lze předpokládat, že za rok 1937 většina financí vybraných sbírkami pocházela ze soukromých zdrojů (typy sbírek viz výše). Převážně anebo zcela naplňovaly soukromé zdroje následující kapitoly plánovaného rozpočtu: členské příspěvky (5 tis. Kč), úroky (6,5 tisíce Kč) a výtěžky ze zábavních a kulturních podniků (200 tisíc Kč). Otázkou je kapitola různé s 51 tisíc Kč [8]. Pokud tuto kapitolu odečtu od plánovaných příjmů rozpočtu, tak předběžně odhaduji, že soukromé prostředky mohly financovat běh brněnské Opm tak z 55-60%, pokud tedy předpokládám, že příspěvky na ošetřovné byly hrazeny ze 2/3 z veřejných rozpočtů, což však stěží někdo může vědět. Zajímavá je také informace o propagaci spolku: „Opm užívala hojně propagace denního tisku, časopisů, rozhlasu a mnozí členové spolku i kanceláře při různých příležitostech, hlavně na spolkových schůzích a jinde referovali o péči o mládež.“ [9].

10.3. Místní péče o mládež

Přesnější informace lze získat ohledně financování Mpm, které patřily pod brněnskou Opm. Analyzujeme si několik jejich rozpočtů z roku 1937. Do celkové výše rozpočtu je zahrnuta pokladní hotovost na začátku a konci roku. Mpm v Řečkovicích (rozpočet 3 880,8 Kč a příjmy 2 023,9 Kč), Žabovřeskách (7 343,5 a 4 526,15 Kč) a Židenicích (8 518,85 a 7 050,7 Kč) hospodařily z darů, členských příspěvků, úroků a zejména sbírek (Svátek matek a hřbitovní sbírky) a případně i kulturně zábavních podniků. Jejich financování tak bylo zajištěno prakticky jen ze soukromých prostředků.

Mpm v Komárově (rozpočet 2 894,85 Kč a příjmy 1 655,15 Kč) a Černovicích (2 774,05 a 2 000,55 Kč) na tom byly podobně, dostaly jen dotaci od mateřské Opm ve výši 300 respektive 200 Kč. I pro tyto Mpm byly hlavním zdrojem sbírky (Svátek matek, slavnost při otevření mateřské školy a denního útulku, Dětský den). Mnohem většími rozpočty a příjmy se mohly pochlubit Mpm umístěné ve dvou velkých městských čtvrtích, které byly před připojením k Brnu samostatnými městy. Rozpočet Mpm v Husovicích činil v roce 1937 28 124,7 Kč a příjmy činily 13 715,4 Kč. Největší část příjmů zde tvořila sbírka na Svátek matek, další sbírky a kulturně-zábavní podniky (9 607,2 Kč). Něco přinesly dary (1 196,5 Kč), úroky a splátka půjčky (632,7 Kč). Subvence pak činily jen malou část příjmů: od obce Sebranice to bylo 348 Kč (nazpět do obce však putovalo na podporách z rozpočtu 398 Kč), od Masarykova fondu 1 131 Kč a od mateřské Opm (jejíž financování bylo soukromo-veřejné - viz výše) 800 Kč.

V Králově Poli bylo veřejné financování péče o děti silněji zastoupeno. Rozpočet zde dosahoval výše 37 048,25 Kč a příjmy byly 13 534,2 Kč. Sbírky (Svátek matek, dušičkové – tj. hřbitovní sbírky a malý zbytek z tryzny za TGM) vynesly 4 568 Kč, členské příspěvky 1 145 Kč, dary 450 Kč, vrácená spořitelní knížka (asi nález) 309 Kč a úroky 683,85 Kč. Příspěvek "Československého červeného kříže" na prázdninovou kolonii pro děti ve výši 1 500 Kč je obtížně zařaditelný, protože tento spolek byl financován hybridně. Subvence z veřejných rozpočtů včetně daru městské spořitelny činily 4 878 Kč, a byly použity z velké části na prázdninovou péči o děti (rekreaci). Na základě uvedeného lze odhadnout, že veřejné financování se u této Mpm podílelo na celkových příjmech asi ze 40% [1]. Nicméně v položce dary se mohly vyskytnout i dary od veřejných korporací, tak jako se v malém množství a hodnotě objevují mezi dary poskytnutými Opm za rok 1937 [2]. Na druhou stranu spolek Opm a jeho Mpm poskytovaly některé služby veřejnému sektoru: například vykonávaly pro něj instituci generálního poručenství, distribuovaly poukázky ze státních stravovacích akcí a podílely se na očkování.

Podívejme se krátce na činnost jedné takové Mpm podrobněji. Výše jsme rozebíraly činnost Sirotčího spolku v Žabovřeskách, a proto se teď podíváme na činnost Mpm tamtéž. Spolek v roce 1937 rozdal 5 poukázek na potraviny a 40 vánoček rodinnám nezaměstnaných za  241,2 Kč. Za obuv pro děti vydal spolek 445,8 Kč a za ošacení 45 dětí vydal 327 Kč a dalších 300 Kč věnoval na stejný účel do sousedních čtvrtí. Místnímu dámskému odboru Národní jednoty poskytl na vaření dětem 500 Kč a na různých podporách rozdal 622 Kč, a to včetně toho, že dvěma rodinám zaplatil nájem ve výši 290 Kč. Mateřské Opm pak odvedl členské příspěvky za 658 Kč a zvýšil svůj zůstatek hotovosti o 1432,15 Kč.

Spolek dále provozoval poradnu pro matky všech vrstev a stavu. Tato poradna: "Náleží v prvé řadě těm [matkám, pozn. autora], které v ošetřování dětí kladou velký důraz na preventivní péči o děti, mající za úkol boj proti dětským chorobám a dětské úmrtnosti.". Poradna (lékař ordinoval 1 hodinu týdně) byla navštívena za rok 1937 1793 krát, a to matkami s 240 dětmi. Navíc spolek (mimo uvedený rozpočet) odvedl vítěžek sbírky na Dětský den mateřské Opm a distribuoval – podobně jako ostatní Mpm - státní poukázky ze státní stravovací akce (z rozvahy za rok 1937 plyne, že tak činil zdarma, tj. nic za tuto službu od státu nedostal – podobné to bylo i u jiných Mpm) [3]. Jak je patrné, tak nepeněžní forma sociální pomoci není vůbec nový vynález. Zneužít peněžní sociální dávku je snadnější než nejprve najít kupce pro svrchník a až pak utržené peníze propít v hospodě. Všechny brněnské Mpm za rok 1937 ošatily samy [4] 700 dětí za obnos 7 750,2 Kč a poukázkami na potraviny (hlavně cukr a tuk) podpořily 906 zdravotně ohrožených dětí za obnos 12 378,4 Kč. Vlastní Opm podpořila 127 dětí potravinami za 2 450,35 Kč a na jednorázové podpory, příspěvky na jízdné a jiné vydala dalších 5 293,1 Kč [5]. Přičemž zdravotní stav dítěte a potřebnost následné potravinové pomoci hodnotil lékař individuálně v dané poradně. Pro porovnání tehdy stála polévka s příkrmem v komárovské školní kuchyni asi 1,1 Kč a školní oběd v Žabovřeskách přišel na 1,17 Kč [6].

Z analýzy těchto sedmi rozpočtů Mpm brněnských čtvrtí (další se v citovaném pramenu nenacházejí) lze vyvodit, že soukromé financování mělo pro Mpm větší význam než pro Opm. Celkově lze na základě tohoto zkoumání alespoň pro město Brno tvrdit, že zde mezi válkami spočívala sociální péče o děti a mládež převážně na soukromém financování – tj. „staré dobročinnosti“ (porovnej s údaji o Třešti výše), a že dosáhla poměrně slušného rozsahu.

Další péče o děti a mládež

Sirotčí spolky a Opm respektive Mpm však nebyly jediné instituce, které realizovaly "starou dobročinnost" ohledně péče o děti a mládež. Jak plyne z posledně citovaného materiálu, tak Mpm v Brně si zjišťovaly pomocí dotazníků přehled o podpůrné péči pro děti a mládež poskytnuté ostatními spolky a korporacemi v obvodu jejich působnosti. Výsledky takového šetření jsou samozřejmě neúplné, protože ne každý spolek a korporace dotazník vrátila a ne každý musel být osloven. Využijme opět Žabovřesky. Zde byla péče ostatních spolků rozsáhlá. Děti zde podělovalo roku 1937 6 dalších spolků [7], byť spolek Národní jednota (respektive dva jeho odbory) částečně i z veřejných prostředků. Přitom některé za spolků měly úplně jiné zaměření než provozování dobročinnosti, a tak děti podělovaly vzdělávací a divadelní spolek, tělovýchovné jednoty Sokol a Orel anebo úsporný spolek. Sedmý spolek "Sbor dobrovolných hasičů" pak vypomohl žabovřeské Mpm svoji prací při sbírkových dnech. Vedle toho zde fungovala při místních školách i tři rodičovská sdružení, která rovněž podporovala chudé děti.

V Králově Poli se nepodařilo získat nazpět všechny dotazníky, a tak je podpůrná péče zaznamenána u dvou dalších spolků a dvou církví [8]. V Komárově se podpůrné péči věnovaly vedle místní Mpm dva další spolky, Dobročinný komitét (ten byl ovšem ošacovacím odborem brněnské Opm) a dva další dobrodinci [9]. Například v Černovicích působily ve věci péče o děti tři další spolky (Národní jednota, tělocvičný spolek Orel a tělocvičný spolek Sokol). Celkové výdaje byly 5 388 Kč. Dále zde prováděly činnost tři politické strany v celkové výši 2 085 Kč. Vedle toho některé tyto instituce poskytly i jiné formy podpory než peněžní [10].

V Husovicích podporovaly děti tři spolky. „Lidový školský odbor v Husovicích poskytl ošacení 176 dětem v ceně Kč 10 387,80 a stravoval ve školní kuchyni v měšťanské škole a smíšené obecné škole na Cacovické ul. 325 dětí, které obdržely 58 825 obědů. Na stravování vydáno Kč 25 740,75.“. Domnívám se ovšem, že se tak dělo i s veřejnou podporou. Dva další spolky (Sociální odbor církve československé a místní Dělnická tělocvičná jednota s konglomerátem dalších sociálně demokratických organizací) poskytly podpory ve výši více jak 5 270 Kč [11]. A tak by se dalo pokračovat. Na úrovni celého města pak působily desítky dalších spolků, i když některé z nich byly zajisté financovány hybridně [12].

Shrnutí

Na základě této sondy do fungování péče o děti a mládež v podobě Sitočích spolků a později Opm a jejich Mpm na Moravě a především v Brně - tj. ve velkém městě s významným sektorem průmyslu a služeb, lze říci, že tato péče spočívala v první řadě na dobrovolném soukromém financování (další výzkumy by byly záhodné). Přičemž před první světovou válkou - v době tzv. divokého kapitalismu - bylo toto financování prakticky zcela soukromé a za tzv. první republiky (již o něco méně kapitalistické) pak bylo financování převážně soukromé. Lze také říci, ža tato péče dosáhla na tehdejší dobu a při tehdejší úrovni bohatství společnosti docela slušného rozsahu a intenzity, a také se týkala velkých počtů lidí. Zajímavé také je, že tato péče spočívala na práci v terénu - tj. často na osobním kontaktu a znalosti mnohdy různorodé místní situace. O udělení či neudělení pomoci se rozhodovalo často individuálně a po vyšetření situace nebo lékařské prohlídce dítěte [13]. Také nepeněžní podpora ve formě jídla, šatů, bot, zaplacení nájmu atp. byla běžná. Tyto skutečnosti omezovaly možnost zneužití poskytovaných podpor. Na závěr je nutné také podotknout, že Sirotčí spolky a později Opm nebyly žádným církevním projektem.

10.4 Okresní péče na moravském „venkově“

V předchozích kapitolách jsme se zabývali péčí o dítě především v tehdejším hlavním městě Moravy Brně. Nyní se pro větší objektivnost podíváme i na Okresní péče o mládež v jiných moravských obcích. Ač se z pohledu občana Brna mohou jevit jako venkov, tak půjde i o města. Půjde o Okresní péče o mládež (OPM) z doby první republiky, protože bohužel k sirotčím spolkům (ani Místním péčím o mládež - MPM) toho moc v „Moravské zemské knihovně“ zrovna není. Jsou zde však výroční zprávy Okresních péčí z několika okresů. Z nich šlo ovšem použít jen některé, protože stav pokladních zpráv (tj. účetních závěrek) někdy nedovoluje určit, zda příjmy pocházejí z veřejného anebo soukromého sektoru. Takové pro nás málo použitelné zprávy vydávala například Okresní péče v Opavě. Budeme se zde věnovat i některým jiným zajímavostem, které můžeme v těchto zprávách najít.

Uherský Brod: převaha soukromého financování

Zpráva OPM z Uherského Brodu referuje za rok 1926. Účet pokladní je relativně stručný a jasný, odečteme tedy z příjmů hotovost, úroky z uložené hotovosti, neidentifikovatelné různé příjmy a položku dopisovatelé a dostaneme příjmy za rok 1926 ve výši 21 245 Kč. Z toho na příjmy ze soukromého sektoru připadá 12 957,47 Kč, když je možné, že mezi členy spolku byly opět nějaké obce, tentokrát však zpráva umožnila odečíst z položky dary a subvence dary poskytnuté veřejným sektorem, ovšem mezi těmito veřejnými institucemi byla „Obecní spořitelna v Luhačovicích“, u níž lze předpokládat, že hospodařila i s jí dobrovolně svěřeným majetkem soukromých subjektů, každopádně jsem dar od této nezahrnul do příjmů od soukromého sektoru.

Příjmy od veřejného sektoru dosáhly výše 8 287,5 Kč (šlo většinou o subvence od ministerstev), a to včetně příjmů z „Okresního dětského domova v Uherské Brodě“, protože předpokládám, že jde o příjmy, které platily za sirotky většinou jejich domovské obce (na druhou stranu výdaje na tento domov převážily ve zprávě příjmy). Celkově by tak přibližně na 1 Kč získanou ze soukromých zdrojů připadalo asi 0,64 Kč získaných z veřejných zdrojů. Opět jde samozřejmě spíše o odhad. Jak bylo již psáno, rozhodl jsem se nezařadit do výpočtů poměrně značnou položku dopisovatelé, protože není jasné, co se pod touto položkou skrývá. Navíc OPM poskytla dopisovatelům ve výdajích více peněz (13 199,28 versus 19 139,12 Kč), než jí od dopisovatelů přišlo. Dle mého názoru by dopisovateli mohly být MPM, ale jisté to vůbec není [1]. Ve výdajích se nachází ještě položka propagace 1 498,2 Kč, která byla nutná pro získání příjmů, ovšem ze zpráv je patrné, že propagace se zaměřovala i na veřejný sektor a zřejmě ani nebyla uřčena výhradně na získání příjmů, ale mohla mít i výchovný účel. Toto budeme mít na paměti i u dalších OPM.

Jaké byly hlavní položky soukromých příjmů? Členské příspěvky (922,50 Kč), dary (1 923 Kč) a největší položku představuje dětský den, sbírky a jiné podniky (10 111.97 Kč). Jmění spolku uložené většinou u spořitelen a záložny činilo 13 228,95 Kč. Za pozornost stojí, že velkým dárcem zde byl majitel zdejšího pivovaru pan Jaromír Janáček. Ve výroční zprávě je uveden seznam dárců s částkami a jmény [2].

Podívejme se na získávání prostředků od soukromého sektoru detailněji. XVI. Dětský den propagovalo na školách učitelstvo, akci podpořili i starostové obcí [3]. Jak je ze zprávy patrné tak mezi dárci byly i děti. Sbírku konali žáci v Uherském Brodě a na venkově. Sbíralo se na náměstích, chodilo se po domech a 28. října 1926 proběhla i sbírka pouliční. Ve zprávě se konstatuje, že se našli i tací lidé, kteří na sbírku reagovali hrubě, že mnohé sběratelky tím byly zastrašeny a odmítaly na sbírku chodit. Sbírka vynesla celkem 7 007,47 Kč, zatímco roku 1923 to bylo jen 4 745,79 Kč, roku 1924 5344,20 Kč a roku 1925 6 393,53 Kč. Z této sbírky zůstalo v okrese 75 % a 25 % dostala „Česká zemská péče o  mládež v Brně“ [4].

Dále k Vánocům: „Uspořádali jsme však sbírání šatů a obuvi i obnošené, k ošacení školní mládeže. Akce se zdařila.“ [5]. Není zde žádný peněžní odhad sesbíraného ošacení a obuvi, proto se zdá být pravděpodobné, že tato akce není zahrnuta do pokladní zprávy. Slavnosti na svátek matek byly v Uherském Brodě a venkovských obcích poprvé konány ve větším měřítku a všude se vydařily. V Uherské Brodě zvaly na akci letáky, část letáků roznesly děti. Akce zahrnovala průvod, recitace, různá školní vystoupení, skautské hry atp. Dále je zmíněno provedení dvou koncertů [6].

Svátek matek jistě sloužil i k propagaci péče o mládež. K propagaci sloužily brožury,  letáky, obrázky, pohlednice, plakáty a zřejmě i samotné výroční zprávy, jichž bylo vytištěno 1 500 kusů. Tato zpráva byla vydána, tak že živnostnictvo a obchodnictvo v Uherské Brodě podpořilo hmotně vydání této zprávy tím, že v ní samo inzerovalo [7]. Dále se zde píše, že: „Tiskovým materiálem stále upozorňujeme v městě a celém okresu na činnost opm a příznivců nám takto přibývá.“. Konala se také výstavka. Další propagaci uskutečnily sirkárny Solo, které zavedly do obchodu zápalky s reklamním nápisem: „Jste členem Okresní péče o mládež?“ [8].

Přidružené akce

Lidé v Uherském Brodě přispívali i na stravovací akci (teplá polévka a chléb pro školní děti), na kterou se konala (mimo jiné zdroje příjmu) po městě zvláštní sbírka, která vynesla 1 972,20 Kč, z toho 1 129 Kč připadá na soukromé přispěvatele a  100 Kč na vlastní OPM. Od soukromníků byly získány však i naturálie, které jsou možná vyčísleny v darech [9]. Opět nechybí jmenný seznam dárců. I když je pravdou, že ne všechny přihlášené děti mohly být uspokojeny, což se stalo až po udělení státní subvence [10]. Další akcí byla ošacovací akce. Tu dříve dělala ze státní subvence samotná OPM, ale po té co subvence skončily, byla zřízena pomocná akce při obecné a měšťanské školy. Byly o této akci informovány děti a proběhla i letáková akce. Akce se setkala s úspěchem: „Celkem bylo 113 dárců, kteří zaslali součásti oděvu a mnoho dárců zaslalo peněžité obnosy celkem 800 Kč, jichž použito k opravě obuvi a šatstva….Dodáno bylo od 113 dárců 628 kusů, jimiž bylo poděleno 69 hochů a 97 dítek, celkem 166 dětí, z nichž většina dostala po 3-5 kusech. Mimo školní mládež byly poděleny děti školou nepovinné a chudobné ženy.“. Dárci jsou opět jmenovitě uvedeni [11].

Tyto akce zřejmě nejsou zcela zohledněny v pokladní zprávě OPM a byly asi poměrně samostatnými podniky (v pokladní zprávě je zahrnuta jen subvence na stravovací akci a níže uvedený výdaj na ošacování, který však ničemu neodpovídá). Dnes to zní poněkud směšně, ale pro tehdejšího člověka měly šaty a boty podstatně větší cenu než dnes. Je z toho také patrné, že ne všechny podpory měly být vypláceny v penězích.

Vedle toho jsou ve zprávě informace k dětské opatrovně v Nivnicích, péči o dorost s vlastním rozpočtem, mateřské škole sester Neposkvrněného početí P. Marie. atp. Okresní dětský domov v Uherském Brodě vznikl ze sirotčí kolonie založené již roku 1879 z daru faráře v Nivnici a byl rozšířen nákladem zmíněné kongregace sester Neposkvrněného početí P. Marie [12]. Tento domov byl vydržován OPM a zemským výborem, sešly se však na něj peněžní dary, které byly povětšinou od soukromníků. Dále i dary naturální, které vyjma dříví byly od soukromých subjektů. Samozřejmě opět nechybí jmenný seznam dárců [13].

Samotná OPM se zabývala přidělováním jednorázových podpor ( 1 088 Kč), ochranou matek a kojenců – tj. poradny (3 931,05 Kč), ošacováním (923,1 Kč), okresním dětským domovem (3 190 Kč), pravidelnými měsíčními podporami (2 125 Kč) a posíláním peněz dopisovatelům. Správní výlohy činily 4 121,71 Kč [14]. Zajímavá je položka jednorázové podpory, u kterých mohlo být cílem pomoci tomu, kdo se mohl sám celkem dobře postavit na vlastní nohy.

Další nezávislé spolky v Uherském Brodě

Zpráva OPM v Uherském Brodě je cenná i tím, že poskytuje přehled (což měly OPM dle jednotných stanov i dělat) dalších aktivit (nejen) na podporu dětí a mládeže, které nebyly nijak přímo spojeny s vlastní OPM. „Jednota křesťanských matek v Uherském Brodě“ měla roku 1926 234 členek. Co tento spolek dělal? „Chudým členkám nemocným dávala se podpora v potravinách i penězích, platily se lékařem předepsané léky, v případě úmrtí dostala rodina podporu na pohřeb. Na zakoupení školních knih pro chudou mládež věnováno během školního roku 130 Kč.“. „Nejnákladnějším podnikem dobročinným bylo vystrojení vánočního stromku s nadílkou pro chudé školáky … Poněvadž mnoho věcí bylo darováno možno cenu rozdaných předmětů odhadnouti na  5000 Kč.“. Hlavním zdrojem příjmů pro nadílku byl dobročinný koncert s čistým příjmem 1 988 Kč a dar místního děkana (a zároveň místopředsedy OPM) ve výši 1 100 Kč.

„Sesterské sdružení církve československé“ mělo 62 členek s příspěvkem 12 Kč, chudé členky nic neplatily. „Na pravidelných podporách měsíčních vydáno 560 Kč, starým, nemocným a chudým lidem 680 Kč, celkem 1240 Kč.“. Další institucí byl „Spolek pro podporování chudých studujících reformovaného reálného gymnasia v Uherském Brodu“. Ten rozdal 99 nemajetným studentům od prosince roku 1925 do května roku 1926 4 070 obědů za 6 587,28 Kč. Navíc půjčoval knihy. Spolek čerpal své příjmy: „…z příspěvků svých 132 členů, z vánoční subskripce a jiných milodarů. Jmění spolku rozmnoženo výtěžkem z hudebně tělocvičné besídky…a hudební akademie…“ [15].

OPM v Uherském Hradišti roku 1923: převaha veřejného financování

Pokladní zpráva velké OPM z Uherského Hradiště za rok 1923 patří také k těm jasnějším. Lze z ní po odečtu zůstatků z minulého roku, úroků z uložených peněz a cenných papírů, položek přímo spojených s výstavou (hybridně financovaná výstava skončila stejně schodkem) jmění české péče o dítě a položek různé a zálohy vyčíst, že příjmy dosáhly 201 283,19 Kč. Příjmy získané z čistě soukromého sektoru (šlo vedle níže uvedeného o sbírky, koncerty, divadla, bufet při výstavě, příspěvky matek, dary atp.) činily celkově jen 33 299,85 Kč [16]. Ve skutečnosti to bylo o něco méně neboť lze předpokládat, že část (poměrně malá) darů (dosáhly výše 3 3228,47 Kč i s pokutami, nichž jedna je označena jako dobrovolná pokuta, tato položka ovšem pokrývá jen některé dary) pocházela od veřejného sektoru a určitě od nich pocházela část členských příspěvků (ty dosáhly výše 3 068,60 Kč) Dárci a členové jsou ve zprávě jmenovitě uvedeni. Čisté jmění činilo 178 528,1 Kč [17].

V této OPM převažovaly příjmy z veřejného sektoru (většinou šlo o subvence nebo příspěvky na výchovu dětí v domově), které dosáhly 64 630,64 Kč, ovšem dalších 40 000 Kč bylo poskytnuto formou půjčky. Domnívám se však, že z nejasné položky příspěvky na výchovu dětí v domově: domovské obce a jednotlivci 30 281,80 Kč připadla velká většina na veřejný sektor – obce [18]. Celkově i s touto položkou by tak na 1 Kč získanou ze soukromých zdrojů připadalo asi 4,05 Kč (bez půjčky asi 2,85 Kč) získaných z veřejných zdrojů. Některé položky nemůžeme jednoduše přiřadit ani na jednu stranu, jde třeba o peníze od hybridně financovaných spolků jako byl Červený kříž či nadřízená „Česká zemská péče o  mládež v Brně“ [19].

Nicméně soukromý sektor zde přispíval i v nepeněžní formě. Lékařskou poradnu odboru OPM v Kunovicích vedl Dr. Karel Vyoral zcela bezplatně, zřeknuv se honoráře ve prospěch chudých matek v poradně. Velký význam mělo umísťování dětí do rodin, 17 dětí bylo umístěno do rodin zdarma, 3 za vlastní a jen 11 dětí za plat [20]. Tuto pomoc soukromého sektoru stěží můžeme nějak spočítat. Na okresní domov přispívali lidé včetně školních dětí potravinami  [21] a někteří přispěli i šatstvem. Na sbírkách se podílely hojně děti. V tomto směru je zajímavé tvrzení, že děti z domova měli mít radost (možná ji měl spíše pisatel) z toho, že: „...dosud bijí dobrá, soucitná a bratrská srdce dětská, která nedají bližnímu tpěti hladem.“ [22]. Dárci se ukázali býti jako morálně příkladné osoby, což u povinných odvodů na sociální aktivity nelze poznat. Celkově je však jasné, že u této OPM převažovalo financování z veřejného sektoru. Podobnou převahu veřejného sektoru lze sledovat dle zprávy za rok 1935 i u OPM v Náměšti nad Oslavou.

Co tato OPM dělala dle výdajů jejího rozpočtu? Vedla lékařské poradny pro matky a kojence, a to včetně peněžních podpor, darů šatstva, výživy a léků, provozovala dětský domov, přispívala na výchovu dětí v rodinné péči, na zdravotní kolonii, na polévkový ústav ve Starém Městě a Kunovicích, ošacení, školní potřeby atp. Důvěrníci působili v každé obci a většinou to byli (zřejmě místní) učitelé a lidé spojení se vzděláváním [23].

OPM ve Zdounkách roku 1923: převaha soukromého financování

Docela jasná je pokladní zpráva menší OPM za rok 1923 ve Zdounkách (okres Kroměříž, tehdy šlo o soudní okres Zdounky). Zpráva uvádí příjmy za rok 1923 (očištěné o úroky ze jmění a různé) ve výši 14 213,06 Kč. Z toho příjmy získané z čistě soukromého sektoru činily 8 763,06 Kč. Šlo o členské příspěvky, spolkové podniky, dary a sbírky. Ve skutečnosti šlo zřejmě opět o něco menší číslo, protože některé členské příspěvky mohly zaplatit obce (ve zprávě za rok 1924 figurují 3 obce mezi zakládajícími členy spolku) a i některé dary mohly pocházet z veřejného sektoru. Příjmy získané z veřejného sektoru (subvence z ministerstev) činily 5 450 Kč [24]. Celkově by tak na 1 Kč získanou ze soukromých zdrojů připadalo asi 0,62 Kč získaných z veřejných zdrojů.

Z pokladní zprávy plynou činnosti této OPM: poradna pro matky a děti, podpory, vánoční nadílka a stravování a funkce poručníka z povolání (konanou pro stát). Konkrétní příklady uvádí mimo jiné polévkovou kuchyni ve Zdounkách, kdy kuchyň a otop poskytla místní školní rada (tj. veřejná instituce) a konala se pěněžní a naturální sbírka, stravovalo se od 15. září 1923 průměrně 80 dětí (ne všichny byly chudobné), které do konce roku dostaly 2 720 porcí polévky  [25]. Jedno nemluvně se podařilo umístit zdarma na vychování [26].

OPM čítala k roku 1923 432 členů. K propagaci vykonávala přednášky. Zajímavostí je, že: „Zprávy ochotně a bezplatně uveřejňovaly časopisy: Haná, Slovan, Pozorovatel, Stráž na Hané, Lubina a Československý denník.“ [27]. OPM provedla na žádost ústavu pro zmrzačelé v Brně-Králově Poli (tzv. Kociánka) sbírku, která v okrese vynesla 323,50 Kč. Zajímavá je i informace, že místní důvěrníci (působící po obcích) zkoumali sociální poměry u 20 dětí [28]. Sbírka XIII. dětského dne vynesla v okrese 4 602,97 Kč, které byly zaslány přímo České zemské péči o mládež, ta si měla 25% nechat a zbytek OPM vrátit na vánoční nadílku [29]. Odbor ošacovací provedl sbírku ve prospěch ošacení dětí nezaměstnaných, která přinesla 1 091,78 Kč a po srážce 20 % na menšiny bylo zakoupeno a rozdáno: „...20 chlapeckých oblečků, 50 párů obuvi, 20 dívčích plášťů, 40 pár punčoch, 40 souprav prádla.“. Z výnosu dětského dne bylo podarováno při vánoční nadílce 62 dětí šatstvem a 75 dětí obuví za celkovou cenu 4 709,26 Kč [30].

To však není na okrese vše. Dále zde mimo OPM: „Též sestry kláštera v Pačlavicích stravovaly ročně 30-40 dětí školních, 8 podělily šatstvem. Při vánočním stromku poděleno 130 žaček pečivem a ovocem.“. A: „Nutno vzpomenouti podpory místního spolku „Přítel mládeže“ ve Zdounkách, kterou poskytl v den 28. října místním chudým školním dětem. Obuví poděleno 12, šatstvem 14 dětí, za cenu 1 000 Kč.“ [31]. A to pravděpodobně nemuselo být všechno, protože jak jsem již viděli, měli OPM a MPM jisté potíže při mapování ostatních soukromých aktivit na poli sociální péče.

Výroční zpráva této OPM uvádí, že na otázku sociální péče je nutno pohlížet jako na důležitý obor správy veřejné, ale zároveň tvrdí, že tento obor nemůže být z technických důvodů obstaráván státními úředními orgány, „…nýbrž musí do něho účinně zasahovati účelně organisovaná dobročinnost soukromá.“ [32]. Podobně jako řada jiných výročních zpráv jsou i výroční zprávy ze Zdounek opatřeny reklamami různých podnikatelských subjektů, chybí v ní však seznamy dárců. Důvěrníci působili v každé obci a většinou to byli (zřejmě místní) učitelé a lidé spojení se vzděláváním, faráři a hodně rolníků, ale i strojní zámečník, hostinský, zedník, knihař atp. [33].

Shrnutí

Shrnutí odpovídá tomu, co jsme se dozvěděli v předchozích kapitolách o brněnské OPM a jejím hybridním financování. I zde měla velký význam tzv. stará dobročinnost. Opět je parné, že tyto spolky nebyly jediné, které o mládež pečovaly, opět je patrný jistý význam prestiže a opět jsme se setkali i s nepeněžními formami podpory atd.

11. Vzdělání pro chudé aneb nezapomínejme na charitu

V diskuzích o veřejně financovaných službách, jak jejich kritikové, tak příznivci zpravidla opomíjejí jednu z možností jejich financování. Vedle financování skrze prodej a nákup na trhu a vedle nuceného financování prostřednictvím daní, existuje ještě jeden způsob. Tímto způsobem je dobrovolné obdarování - charita. Zdá se, že tato je oběma tábory nedoceněna. V této kapitole se podíváme na charitativní financování vzdělání a zejména jeho zpřístupnění chudým, pomocí tzv. školských spolků v našich zemích v době před první světovou válkou (případně i za první republiky), tj. před vznikem státu blahobytu, tak jak ho známe dnes (Pozn.: ve zkoumané době ovšem už existovaly státem, zeměmi a obcemi zřizované a dotované školy, a také povinná školní docházka.).

Teorie

Těžko bude existovat nějaká teorie, která by byla schopna popsat, z jakých rozmanitých důvodů lidé věnují svůj čas a peníze pro provozování charity. Pokud se někdo rozhodne přispět na vybranou charitu, demonstruje tím, že tato činnost mu přináší uspokojení jeho potřeb. Ukazuje jasně, že v daný okamžik bylo přispění na charitu zařazeno nejvýše na jedincově hodnotové škále. Například před návštěvu oblíbené restaurace, nákup nové televize atd. Mezní užitek z činnosti přispění na charitu převažoval v daný okamžik nad případnými mezními užitky z alternativních užití prostředků a času.

Pokusme si však některé důvody proč lidé přispívají na charitu přiblížit. K tomu nám poslouží stať ekonomů S.A. Beauliera a J.S. Halla. Mezi důvody zde uvedené najdeme například, že člověk může mít duševní užitek z toho, že se zlepšuje situace lidí, kterým pomáhá (s tím souvisí vzájemně závislá užitková funkce) [1]. Jiní lidé však přispívají na charitu i tehdy, pokud nemůžou pozorovat dopad svých darů na blahobyt obdarovaných (mají z charity třeba jen radost). Další pak tyto dopady ani příliš nezajímají. Zajímá je spíše prestiž (uznání, respekt), kterou lze přispěním na charitu získat v očích druhých. Toho jsou si různé charitativní organizace vědomy. Beaulier a Hall uvádí: " Když se podíváme na způsoby, kterými charitativní organizace prosí o dary, zřetelně tyto neapeluji na altruistické motivy dárců.“ Tomu nasvědčují i jmenovací práva (charitativní program nebo nové zařízení je pojmenováno po dárci), různé typy členství (např. zlaté členství spojené s některými výhodami) atd. [2]. Další dárci se cítí kvůli charitě dobře, protože jsou částí nějakého úsilí [3]. Jistě by čtenář vymyslel i jiné důvody. S některými dalšími se setkáme dále.

Oba výše uvedení autoři se zabývají i problémem vytěsňování, a to zejména v souvislosti s činností státu. Pokud vláda například zdaňuje občany, a pak poskytuje vybrané peníze chudým na sociálních dávkách, může to vést k tomu, že omezím nebo úplně zastavím svoji charitu ve prospěch těchto chudých. Podobně můžu reagovat, pokud se dozvím o nějakém větším soukromém daru ve prospěch chudých. Je to docela logické, protože po obdržení sociálních dávek nebo daru už nebudou chudí již tolik potřební (budou chudí méně). To však platí především tehdy, pokud přispívám na charitu z důvodu toho, že mám duševní užitek ze zlepšování postavení druhých a možná pokud z toho mám jen radost (někdo může mít radost i z toho, že čím vyšší daně platí, tím více může z nich jít alespoň teoreticky na chudé). Zde bude hrát důležitou roli, jak stát (obec) svoji činnost prezentuje - např. glorifikace takové činnosti státu může mít větší dopad na vytěsňování. Pokud se však chci cítit lépe nebo hodlám za dary získat větší prestiž, budou dopady uvalených daní a sociálních dávek (nebo většího daru soukromé osoby) menší nebo žádné (srovnej s [3]).

Nicméně z kvalitativního hlediska je zřejmé, že lidé mají díky daním vybraným pro sociální účely nižší příjmy, a proto jim zbude méně peněz na krytí svých potřeb, a tím i na charitu. Pak je jedno z jakého důvodu chtějí přispět na charitu. Buď své příspěvky zastaví, nebo omezí anebo (zřejmě málo pravděpodobně) zachovají jejich výši a uskrovní se jinde. Na druhou stranu příjemci sociálních dávek a lidé, kteří mají příjmy ze zajišťování jejich distribuce, mohou část takto získaných peněz dobrovolně vložit do nějaké soukromé charity – viz dále. V případě těch prvních to však pravděpodobné není, pokud tedy předpokládáme, že se peníze na sociální dávky skutečně dostanou k potřebným (to není vždy samozřejmé). Jak bylo uvedeno výše důvodů (motivů) pro věnování prostředků a času na provozování charity bude velmi mnoho [4]. Přejdeme proto dále.

Školské spolky v Českých zemích

Autor nenalezl nikde statistiku, která by se zabývala množstvím školských spolků, které u nás působily. Lze však určit početnost dobročinných spolků, v rámci kterých byly školské spolky vedeny úřední statistikou. Pro rok 1867 (v tomto roce byly vydány zákony o spolkovém a spolčovacím právu) uvádí J. Janák v Českých zemích 72 dobročinných spolků, v roce 1868 82 a v roce 1869 již 94 [5]. Pro rok 1880 a 1890 (úřední statistika změnila členění spolků do kategorií vzhledem k 60. letům) jich bylo již 528 respektive 881 [6]. K statistice za roky 1880 a 1890 pak Janák uvádí: "Vlastní dobročinné spolky byly určeny do značné míry k podporování chudých žáků a studentů, pro stravování chudých školních dětí aj.". Vedle toho sem však patřily i spolky proti žebrotě, pro zřizování lidových kuchyní a některé jiné [7]. Počet dobročinných spolků měl tedy rostoucí tendenci, přestože některé spolky v průběhu času zanikly. Skutečné číslo školských spolků by tedy mělo být nižší než uvedená čísla. Problém však, je že vedle dobročinných spolků existovala i kategorie vzdělávacích spolků, do které patřily dělnické vzdělávací spolky, obecní knihovny, ale i takové školské spolky jako byl “Schulverein” (V Čechách a na Moravě 384 skupin), “Ústřední matice školská” (tamtéž 222 filiálních spolků) a “Národní jednoty” [8]. Nemůžeme určit přesná čísla pro školské spolky, ale je zřejmé, že těchto spolků a jejich poboček bylo značné množství. Částečně však proto, že v mnoha obcích žili vedle sebe Němci a Češi (Moravané) a počet spolků tak byl někdy „zdvojen“. M. Soukupová konstatuje, že činnost (velkých) školských spolků jako byl německý „Schulverein“ a česká „Ústřední matice školská“ ve smíšených oblastech vedla k rozporům mezi Čechy a Němci. Jistý význam nacionalismu ilustruje i fakt, že po přijetí tzv. Moravského vyrovnání (šlo o jistou formu řešení národnostních problémů na Moravě, které mimo jiné vedlo k rozdělení školních rad dle národností) v roce 1905 poklesl zájem veřejnosti, ale i členů školského spolku „Brněnské matice školské“ o otázky českého školství [9].

Namátkově se můžeme rozhlédnout po školských spolcích v Českých zemích. Například v Klatovech působil od roku 1882 místní odbor "Ústřední matice školské". Tato matice byla založena roku 1880 a jejím cílem bylo: "...zakládání a udržování obecných, měšťanských, odborných i středních škol s češtinou jako vyučovacím jazykem v národnostně smíšených oblastech.". Od roku 1884 v Klatovech působil místní odbor "Národní jednoty pošumavské" s tímtéž posláním [10]. Oba místní odbory vznikly jako reakce na německé spolky, jejich vznik tak měl i významný nacionální motiv. Druhý z odborů však měl i sociální poslání - podporovat chudé učně. Ještě dříve zde vznikly dva spolky (1869 a 1880) se sociálním záměrem - podporovat chudé studující [11].

V prvorepublikovém a prakticky ryze českém Holešově působil "Spolek pro podporování chudých studujících", který podporoval sociálně slabší studenty místního gymnázia. Byl založen z popudu profesorů, kteří zasedali i v jeho předsednictvu, místo předsedy spolku však zpravidla získal někdo z vážených občanů města a nikoliv učitel [12]. V mnohém větším a téměř českém Přerově působily před první světovou válkou a po ní hned čtyři školské podpůrné spolky, které podporovaly chudé studující. Tři z nich podporovaly studenty konkrétní školy (školy obchodní, strojnické a gymnázia). Jeden z nich pak podporoval studenty i v nemoci [13]. Zdá se, že nacionální motiv byl v těchto dvou městech vzhledem k složení obyvatelstva nepříliš významný. Od roku 1876 působil v Mělníku spolek, který nemajetným žákům obojího pohlaví poskytoval příspěvky nejen na školní pomůcky a stravu, ale i ošacení a obutí [14].

Ve Velkém Meziříčí působily od roku 1901 úspěšné školy „Světlá-ústav pro výchovu dívek“ (motivem ze začátku zřejmě bylo vychovávat dobré budoucí manželky), které byly zřízeny zdejším dobročinným "Dámským odborem" a později udržovány a rozšiřovány "Školským spolkem Světlá". Vidíme, že v tomto případě dobročinný a později čistě školský spolek sám založil a spravoval školu. Vedle toho zde působil odbor "Ústřední matice školské" a "Spolek na podporování chudých studujících Zemské vyšší reálky" a četné nadace pro chudé žáky (ty stojí však již mimo téma této kapitoly) [15]. Vcelku dost na malé město. To že spolky zakládaly i školy potvrzuje případ ze Zábřehu a okolí, kde dle L. Falze byly takto založeny tři školy (jedna byla brzy na to financována městem), z toho dvě střední (jedna česká a druhá německá - byl zde tedy i nacionalistický motiv, školy však měly rozdílné zaměření) [16].

V Břeclavi zřídily školské spolky dvě mateřské školy již v 80. letech (také jednu českou a druhou německou). Roku 1910 zřídil spolek "Matice Břeclavská" české měšťanské školy, když za úvěr na stavbu budov ručili členové spolku svým majetkem [17]! V Opavě působil "Podpůrný studentský spolek" pro podporu studentů zdejšího gymnázia již od roku 1858. Ještě starší (od roku 1835) byl "Výchovný ústav pro malé děti" vydržovaný zdejším ženským dobročinným spolkem. Školský spolek zaměřující se na výživu chudých žáků by jsem našli i v tak malé obci jako byl Špindlerův Mlýn a nebyl zde jediný [18]. Spolek k podporování chudých studentů vzniklý v roce 1895 v Novém Městě na Moravě poskytoval podpory pro asi 40 až 50 studentů, a to včetně bezplatné léčby ve městě. Ještě zajímavější byl však spolek „Horák“, který vznikl tamtéž roku 1921, a který byl zřízen samotnými studenty. Jeho cílem bylo podporovat vlastní chudé členy [19]. A tak by se dalo dlouho pokračovat.

Oproti veřejným příspěvkům na vzdělání, zde byla jistě větší míra finanční nestability. Ta je v pramenech připomínáno pro „Brněnskou matici školskou“ po roce 1900 [20]. Zde však hrál částečnou roli zřejmě i vliv morálního hazardu, který byl zmíněn v poznámce [3]. Podobné problémy měl na začátku 90. let 19. století a v letech 1903 až 1906 i známý studentský spolek Radhošť (ten usnadňoval studentům z Moravy a později i odjinud studium v Praze) [21]. To však bylo i určitou výhodou, protože kvůli velké decentralizaci školských spolků nehrozil jejich krach jako celku. Vliv mohla mít i špatná pověst spolku anebo to, že spolek neplnil představy přispívajících. Pak lze předpokládat neochotu lidí na jeho provoz přispívat, protože ti prostě na něj přispívají jen dobrovolně. Další vliv mohl mít i růst konkurence ze strany podobných aktivit. Finanční potíže nutily navíc spolky k inovacím v získávání financí, což vedlo v případě Brněnské matice a Radhoště k udržení obou spolků.

Školské spolky nebyly jediné

Školskými spolky není vůbec vyčerpáno tehdejší soukromé školství. Vedle výše zmíněných nadací, existovaly čistě soukromé školy a po domech chodili soukromí učitelé (viz například Kreuzinger s. 128 nebo Machačová-Žena s. 294-5). Pomocí svépomocí soukromých subjektů (mezi něž patřily i živnostenské a hospodářské spolky) vznikaly učiliště pro průmyslové školství, a to jen zřídka kdy se státní pomocí [21]. Nesmíme opomenout zmínit ani rozsáhlé církevní školství. Jako příklad můžeme uvést celý komplex dívčích škol sester sv. Voršily v Jeseníku [22]. Takovéto soukromé školství však stojí mimo téma této kapitoly.

Účel školských spolků

V této a následujících částech se podíváme podrobněji na tři brněnské školské spolky. Konkrétně na "“Brandl“ spolek na podporu chudých žáků na středních školách a jim rovných školách českých v Brně" (dále jen spolek Brandl), "Školský spolek ku podpoře chudých žáků škol juliánovských" (dále jen spolek v Juliánově) a "Školský podporovací spolek ve Slatině" (dále jen spolek ve Slatině). (Pozn.: pro přesnost Juliánov i Slatina byly připojeny k Brnu až roku 1919.).

Účelem spolku Brandl, založeného roku 1872 Vincencem Brandlem (a na jeho počest později pojmenovaného, což je pěkná ukázka prestiže, kterou si Brandl svými činy – i charitativními - získal), bylo dle stanov z roku 1902: "...podporovati chudé žáky na středních a jim rovných školách českých v Brně." Konkrétně se jednalo o opravdu chudé žáky s dobrými známkami z mravů a dobrým prospěchem [23]. Brno bylo tehdy národnostně rozděleno a ovládáno politicky Němci. Výroční zpráva spolku z roku 1911 hovoří, že : "“Brandl" koná důležitý úkol sociální a národní umožňuje chudému studentstvu vystudování." Tamtéž uvedený proslov k 40. jubileu spolku odkazuje především na úkol sociální a jen dvakrát (z toho jednou explicitně) na národní úkol. Zřetelně také apeluje na altruismus [24]. Výroční zpráva za rok 1901 udává, že spolek vznikl za účelem ulevit mládeži v její hmotné bídě [25]. Spolek měl tedy vedle nacionálního i výrazně sociální zaměření.

Stanovy školského spolku v Juliánově z roku 1934 praví, že účelem spolku je: "...opatřovati chudým dětem českých škol v Juliánově učebné pomůcky." [26]. Tento spolek podobně jako spolek v sousedních Židenicích působil již před první světovou válkou. Nacionalistický motiv zde zřejmě hrál jen menší roli. V roce 1890 hovořilo německy (národnost se tehdy nezjišťovala) v Juliánově jen 2% obyvatel a v Židenicích 5,5% [27]. Konečně školský spolek ve Slatině měl dle stanov z roku 1909 za účel: "...opatřovati žákům a žákyním školy slatinské 1) učebné pomůcky, 2) šatstvo, obuv a jiné prostředky." [28]. Nacionální motiv zde chybí a spolek měl navíc sloužit všem dětem navštěvujícím místní školu - dětem sedláků i žebráků [29].

Příjmy školských spolků

Ze stanov školského spolku Brandl se dozvídáme, že příjmy spolku se měly skládat z příspěvků členů, darů, sbírek a výtěžku z přednášek, koncertů, divadelních představení a zábav [30]. Podle zprávy za rok 1900 obdržel spolek 276,60 korun (dále jen K) na příspěvcích a darech, 1757,78K ze sbírky od členů čtenářského spolku v Brně (různé spolky spolu často spolupracovaly) a 225K z úroků. Jmění spolku činilo 6047K [31]. V roce 1901 tvořily příspěvky a dary 317,12K, sbírka čtenářského spolku 1279,80K a úroky 187,32K. Jmění bylo 6309K [32]. Od roku 1903 (do 1923) pořádal spolek divadelní představení a jarní středoškolský koncert. V roce 1905 vidíme příjmy z koncertu ve výši 664K a dary činily za celý rok již 769K. Jmění pak bylo již 10473,87K. V tomto roce byli vyzvání studující ke sbírkám mezi sebou, byli tak přímo zainteresováni na opatřovaní podpor. 14. XII. 1908 povolilo spolku "Moravské místodržitelství" provádět sbírky na středních školách. V tomto roce získal spolek 827,97K za koncert, 559,72K za divadelní představení a 992,30K na darech. Jmění pak bylo koncem roku 1908 ve výši již 14 461,60K [33]. Příspěvek samotných studentů nebyl také zanedbatelný - sbírky konané studenty a sbírky studentů mezi sebou vynesly roku 1911 743,29K [34]. Jak však plyne z přehledu podpor, dostával spolek Brandl i podpory od "Moravského zemského sněmu" (např. v letech 1905-1911 po 100K), v roce 1921 pak dostal dokonce dohromady 8000Kč od "Ministerstva sociální péče" a města Brna [35].

Školský spolek v Juliánově si chtěl opatřit prostředky členskými příspěvky, sbírkami (pokladničky vyvěšené ve veřejných místnostech), dary, výtěžky ze zábav, divadel a výletů [36]. Dle zápisů získal spolek za rok 1912 ze dvou koncertů jen 37K. Za organizování dvou výletů inkasoval 475,30K a sbírkou po obci (konanou spolu s výlety) dalších 268K. O příjem z výletů a sbírky se však musel spolek podělit s "Družstvem pro vydržování mateřských školek" a dostal polovinu výnosu: 228,45K (sic!). Z pokladniček umístěných v obecní kanceláři a hostincích vybral 143,01K. Celkem tedy získal asi 408K [37]. Nejsou však zmíněny příspěvky a dary. Školský spolek ve Slatině chtěl dle stanov získat prostředky pomocí příspěvků, darů a ze vstupného při zábavách, výletech, divadlech apod. [38]. První zábava uspořádaná roku 1909 (rok vzniku spolku) vynesla 44K, v tomtéž roce byly konány i dvě další zábavy. Zatímco v protokolech za rok 1910 se uvádějí příjmy v řádu desetikorun (objevují se dary, členské příspěvky a výnosy z pokladniček) o rok později k 20. X. 1911 hospodařil spolek již s příjmy 358,40K [39].

Naplňování účelu spolku

Za co uvedené spolky získané prostředky vydávaly? Spolek Brandl vydal roku 1900 1124,70K na nákup 3749 obědů pro chudé studenty (1 oběd přišel na 0.30K), 507,60K za podpory pro tytéž a pouze 11,20K za správní výlohy [40]. V roce 1901 vydal 714,90K za 2383 obědů, 825K za podpory a 14,59K za správní výlohy [41]. Za 30 let své činnosti poskytl spolek chudým studentům 131828 obědů (tj. průměrně 4394 obědů ročně) v celkové ceně 41917,50K a výše peněžitých podpor dosáhla 9344,88K – tj. v průměru 1708K ročně. V tomto roce se spolek usnesl, že se nadále již nebudou kupovat poukázky na obědy, ale že peníze budou darovány podle stanoveného klíče profesorským sborům jednotlivých českých středních škol, tyto sbory pak peníze rozdělí sami potřebným žákům (předtím podpory rozděloval osobně sám V. Brandl) [42]. V roce 1905 udělil spolek celkem podpor již za 2090K. O tři roky později za 2332K a celkem (i s obědy) od počátku činnosti (zřejmě však bez zahrnutí roku 1908) činily podpory 66600K – tj. v průměru 1800K ročně. V roce 1911 činily udělené podpory (i s obědy) celkem za 40 let činnosti vysokou sumu přes 83000K (dle součtu z archivního materiálu PPB, to však bylo jen 78 653K) – tj. v průměru již 2075K ročně (respektive 1966K) [43].

Spolek v Juliánově zakoupil v roce 1913 pro děti 20 kusů lavic, děvčatům věnoval věci pro ruční práce. Celkem poskytl spolek za tento rok podpory chudým žákům za 700K. Spolek byl pokrokový, když na výletech od tohoto roku poděloval děti místo obvyklého piva kávou [44]. Spolek ve Slatině věnoval v roce 1910 školní potřeby (péra, tužky, sešity, slabikáře atd.) za 69,60K. Dále utratil 72,60K za výlet pro školní děti. Celkem vydal v tomto roce 155,52K. Školní potřeby odebíral od příznivce spolku, který větší část výtěžku (zřejmě zisku?) věnoval spolku nazpět [45]. Tento spolek byl zdá se ve své činnosti úspěšný, protože dle zápisu ze schůze konané dne 20. X. 1911 na schůzi pozvaní učitelé prohlásili, že per a sešitů je ve třídách zásoba. Spolek pak věnoval škole 200K s tím, že učitelé sami zakoupí, to co uváží za nejvhodnější [46]. Pro srovnání uveďme, že v roce 1900 stál jeden oběd pro studenta 0,30K (viz výše), v roce 1910 stálo kilo masa a chleba (údaje jsou pro Prahu): chléb 0,30K a maso 1,46K [47]. Spolky vydané prostředky tedy rozhodně nebyly malé.

Řízení a členstvo spolků

Zkoumané školské spolky měly valnou hromadu, výbor, předsedu (případně místopředsedu), jednatele, pokladníka a revizory účtů. Zajímavější však je, podívat se na členy a zjistit typy členství. Jen namátkou školský spolek Brandl měl roku 1901 jen 27 členů, v roce 1905 312 a v roce 1908 365 členů [48]. Dle výroční zprávy za rok 1911 měl spolek již 418 členů: 2 čestné, 3 zakládající (věnovali spolku jedenkrát minimálně 100K a pak odváděli ročně nejméně 10K), 66 skutečných (platili ročně nejméně 10K), 126 činných (nejméně 5K) a 221 přispívajících (nejméně 2K). Z těchto 418 členů bylo: 116 profesorů a učitelů (27,8%), 93 veřejných úředníků (22,2%), 53 kněží (12,7%), 43 podnikatelů a živnostníků (10,3%), 22 advokátů (5,3%), 18 peněžních ústavů a úředníků při nich a v pojišťovnách (4,3%), 15 lékařů a lékárníků (3,6%), 14 obcí (3,3%) atd. [49]. Vidíme poměrně jasně, že malou část prostředků získal spolek od veřejných institucí - obcí (dle přiloženého soupisu členů jsou dvě obce mezi členy skutečnými a 8 jich je mezi členy činnými; plus 100 K získal od sněmu – viz výše).

Ovšem ne nepodstatnou část příspěvků získal spolek z výplat veřejných úředníků a zřejmě i některých učitelů a profesorů (některé školy nemusely být soukromé). Ve výboru spolku bylo v roce 1911 9 lidí ze 13 (z toho 1 žena) spojeno se školstvím, předsedou spolku však byl významný advokát [50]. Pokud si čtenář vzpomene na výše zmíněné tvrzení ohledně prestiže a problému vytěsňování, bude ho jistě zajímat §16 stanov spolku Brandl: "Výbor jest povinen na konci každého roku zprávu o činnosti své uveřejniti v listech veřejných a ve zvláštní zprávě, která se všem členům zašle. Zpráva ta obsahovati musí jména všech členův a dárců, příspěvky a dary jejich..." [51].

Podobně jako spolek Brandl měl i spolek v Juliánově odstupňované členství: čestné, zakládající (člen zaplatil 60Kč a řádné roční příspěvky 6Kč) a řádné (roční příspěvky 6Kč). Všichni členové navíc platili jednorázové zápisné 2Kč [52]. v roce 1913 měl spolek 150 členů [53] (tj. 6.2% obyvatel obce). Je velmi pravděpodobné, že členové s vyšším statusem požívali u ostatních členů jistou vážnost. Zajímavostí školského spolku ve Slatině je to, že jeho členstvo se téměř celé (spolek založilo 23 občanů) sestávalo z dělníků [54]. Dělnictvo bývalo v dřívějších dobách skupinou, u které nemělo vzdělání vysokou váhu na hodnotové škále.

Shrnutí

Jak je patrné v období tzv. divokého kapitalismu (přesněji v době kdy se počínal konstituovat stát blahobytu) byla charita významnou a zřejmě i rozsáhlou součástí společenské kooperace. Provozování (v tomto případě školské) charity zaujímalo u mnoha lidí důležité postavení na jejich hodnotové škále. A lidé dokázali svoje představy zrealizovat často i bez pomoci státu, zemí či obcí (nebo s jejich jen malou pomocí). Zdá se být - na základě uvedeného - docela pravděpodobné, že i ve společnosti, která nebude poskytovat veřejné služby (financované z daní), jako je přístup chudých ke vzdělání, bude celá řada takovýchto služeb poskytována na soukromé bázi. Viděli jsme také, že důvodů proč věnovat prostředky a čas na charitu je nepřeberné množství, mezi nimi má své místo i prestiž. Také jsme viděli, že ne vždy musí nutně dojít k vytěsnění charity vlivem činnosti státu nebo obce (to však v takovém případě zároveň znamená, že charita bude mít nyní téměř jistě jinou strukturu, než by měla bez státního nebo obecního zásahu, např. třeba za změněné situace se na školské spolky vydá více a méně se vydává na spolky proti žebrotě apod.). Na úplný závěr je nutné připomenout, že v diskuzích o veřejných službách, by se nemělo na charitu rozhodně zapomínat.

12. Soukromé školství ve Velké Británii, dětská práce a stát v 19. století

Seznam podkapitol:

12.1 Soukromé školství ve Velké Británii
12.2 Stát zasahuje
12.3 Dětská práce a její přínosy
12.4 Negativní důsledky zákazu dětské práce
12.5 Jak stát vytvářel chudobu

12.1 Soukromé školství ve Velké Británii

V této kapitole se podíváme na rozsah soukromého základního školství ve Velké Británii (především v Anglii a Walesu) v době 19. století, přiblížíme si rozmanité typy soukromých škol, podíváme se na zásahy státu do vzdělání a na problém dětské práce. Naopak se budeme jen okrajově zabývat charitou ve prospěch dětí, tedy pokud se tato netýká přímo vzdělávání. Nebudeme se také zabývat vyšším školstvím. Navíc se podíváme na problém chudoby.

Soukromé školství ve Velké Británii

V době počátků průmyslové revoluce ve Velké Británii (poslední třetina 18. století) byla gramotnost neobvyklou dovedností, kdy nebyly asi 3 ze 4 dětí schopné číst, psát anebo provádět základní počty. Nicméně už v této době se filantropové, z nichž mnozí byli průmyslníci, snažili situaci zlepšit. Většinou však děti chodily do tzv. dámských škol (viz dále), kde rodiče platili 2 až 3 pence za týden a dítě. Filantropie se realizovala formou tzv. nedělních škol (Sunday School). Jedna z prvních vznikla roku 1769 v High Wycombe. Rozhodující však byl vznik podobné školy v Gloucesteru roku 1780. Ta sloužila rodinám, které si nemohly dovolit zaplatit denní školu anebo dětem, které přes týden pracovaly. Do roku 1795 navštěvovalo tyto školy přes 0,75 miliónu dětí, které byly vyučovány dobrovolníky [1]. Dle historičky P. Horn se v ranném 19. století učení věnovali většinou lidé staří, neduživí anebo ti, kteří byli v jiných oborech neefektivní [2]. Učili tak lidé zkušení a lidé, kteří byli nejvíce efektivní právě při výuce. Dle příkladu ze severního Walesu ze 40. let 19. století učitelé pocházeli z povolání truhlář, asistent v obchodě, vysloužilý voják, hostinský, berní úředník apod [3]. Jednalo se tak o osoby, které často čtení, psaní a počty potřebovaly. Otázkou zůstává voják, zde záleželo především na druhu zbraně - například dělostřeleci museli umět velmi dobře počítat, psát a číst.

Roku 1811 vznikla "Anglican National Society" a roku 1808 "British and Foreign School Society". První organizace patřila pod Anglikánskou církev a druhá organizace byla podporována různými evangelickými a nonkonformistickými církvemi a během 19. století se stala nesektářskou. V pozdních 60. letech okolo 75% dětí ze škol, které dostávaly vládní granty, chodilo v Anglii a Walesu do anglikánských škol "Anglican National Society" [4]. Zhruba 10% dětí pak chodilo v tu dobu do škol "British and Foreign School Society", 5% do katolických škol a školy měly i jiné denominace [5]. Nicméně to se týká jen škol, které dostávaly na přilepšenou vládní granty, proto je nutné brát statistiku s rezervou. Ve 40. letech 19. století navštěvovalo tyto školy, které bývají označovány za dobrovolné školy, 250 tisíc žáků a v roce 1860 již 900 tisíc žáků [6].

V průběhu 19. století působily i nadále dámské školy, které vedly (většinou) staré ženy. Tyto učily děti číst a dívky zřejmě i šít a: "Tyto školy byly populární i přes školné, protože třídy byly malé a byly v domech podobných těm, v kterých děti žily. Byly také flexibilní, dovolující rodičům vzít děti ze školy, když si to tito přáli a dávající jim nějakou kontrolu nad tím, co bylo vyučováno." Tyto školy díky státem masově dotovanému školství do konce 19. století zanikly [7]. Vliv na to muselo mít i zavedení povinné školní docházky. Státní inspektoři zvyklí na plukovní režim ze státem dotovaných škol pochybovali o hodnotě vzdělání v těchto školách [8]. Nejvíce navštěvovanými školami však byly výše zmíněné nedělní školy, které byly financovány nábožensky založenými filantropy a dále průmyslníky. Jen v Middlesexu jich bylo roku 1858 916 a navštěvovalo je asi 120 tisíc dětí [9]. Ve Velké Británii navštěvovalo tyto školy roku 1851 2,6 miliónu lidí a roku 1906 6,2 miliónu lidí. Přestože se většina těchto škol soustředila na výuku náboženství (velký význam mělo to, že děti se takto naučily číst: vydávály se bible, náboženské traktáty a jiné knihy v milionech kusů), tak také nabízela řadu sociálních aktivit, včetně exkurzí a zábavy [10].

Dalším typem škol byly tzv. "Ragged School" (překlad by zněl asi školy pro trhany). Dle anglické wikipedie sahají jejich počátky do konce 18. století. Tyto školy se zaměřovaly na nejchudší žáky zejména ze středů velkých měst [11]. Roku 1844 vznikla v Londýně "Ragged School Union", která se zde o deset let později mohla vykázat 1 600 učiteli a 13 tisíci žáky. Tyto školy učily děti číst, psát, počítat a trénovaly často dívky v šití, vaření a chlapce v práci se dřevem a výrobou bot (studovala se i Bible). Dále školy: "...dávaly také šaty, opatřené razítkem se jménem školy, tak aby nemohly být prodány do zastavárny. Ale co bylo důležitější, děti dostávaly jednoduché jídlo skládající se z polévky, příležitostně masa, chleba a sýru, mléka a čaje." Taky byly poskytovány výlety [12]. Londýnské školy byly podporovány bohatými filantropy (mimo jiné i Ch. Dickensem) a "London City Mission", která byla organizací různých protestantských církví. Po vzniku státem dotovného a zřizovaného školství poptávka po těchto školách upadala. K roku vydání "Elementary Education Actu" z roku 1870 bylo těchto škol ve Velké Británii asi 350. V letech 1844 a 1881 prošlo školami "Ragged School Union" asi na 300 tisíc žáků [13].

Financování denních dobrovolných škol

Vraťme se však ještě k financování denních dobrovolných škol. Dle historičky P. Horn tyto závisely na školném, doplňkově pak na donacích příznivců a na grantech od vlády. Tyto granty začaly v malé míře až roku 1833 a od roku 1862 byly vypláceny podle výsledků, tj. podle úspěchu žáků škol u ročních zoušek v psaní, čtení a počtech - tzv. 3R (Reading, wRiting a aRtihmetic). Tato 3R byla základem výuky do konce 19. století, a to i na státem zřizovaných školách [14]. J. Tooley k tomu uvádí, že: "Počty žáků ve školách se i nadále zvyšovaly až v roce 1851 dosáhly, dle údajů ze sčítání lidu, hodnoty 2 114 278 žáků denního studia. Z nichž přes 85% bylo ve školách soukromých, tedy školách, jejichž příjmy se skládaly výlučně ze školného či které byly provozovány za účelem finančního zisku." Jen 15% dětí chodilo do tzv. veřejných škol, tj i soukromých škol podporovaných vládními granty. Čistě soukromé školy pak potřebovaly asi 2/3 prostředků, které potřebovaly dotované školy [15].

Příklad z pozdějího období z roku 1888 uvádí pro jednu školu v Oxfordshire, že ředitel školy dostával během let podíl z grantů, který se rovnal přes 1/4 jeho základního platu. Ten zde byl roku 1880 80 liber ročně. Pětinový podíl vychází (pomocí výpočtu z údajů k ředitelovi) u první asistentky (základní plat 50 liber ročně) a u druhé asistentky byl tento podíl ve výši 1/3 základního platu 15 liber za rok [16]. Vzhledem k platům se na této škole nejednalo o nezanedbatelnou, ale ani nijak vysokou částku. Doplňme, že ještě roku 1895 chodilo do dobrovolných škol 2,4 miliónu žáku, zatímco do čistě veřejných škol lokálních školských rad (school board) chodilo 1,9 miliónů žáků [17]. Jak je tedy patrné, tak tento typ škol byl podobně jako dámské školy založen z velké částky na podnikání a méně pak na charitě. Zatímco u Ragged School a nedělních škol převažovala charita.

Rozsah gramotnosti a výuky

“James Mill v roce 1826 poznamenal, že i mezi těmi nejnižšími vrstvami je nyní gramotnost zcela běžná, a že čtení psaní a počty jsou “běžnými požadavky kladenými dnes i na nejnižší vrstvy.”” [18]. Odhady prováděné roku 1818 a 1834 parlamentní komisí uvádí počet žáků ve školách ve výši 478 tisíc respektive 1 294 tisíc. To vše bez jakéhokoliv státního zásahu [19]. Dle historičky Ch. Garwood historici odhadují, že do poloviny 19. století obdrželo nějaké vzdělání 2/3 dětí z pracujících vrstev. K parlamentnímu rozhodnutí z roku 1870 – tzv. “Education Act” uvádí: “Zdá se nic méně, že práce charitativních a dobrovolných škol, plus snaha o samovzdělávání a zlepšování mezi horními částmi pracující vrstvy, pohodlně otevřely brány znalostí dlouho před tím, než byly tyto principy vtěleny do práva.” [20]. Také dle P. Horn bylo masové gramotnosti dosaženo většinou do roku 1870 a “Education Act” z téhož roku měl dopad na nejchudší děti ze slumů velkých měst a na více odlehlé venkovské oblasti [21]. Ovšem na děti ze slumů se zaměřovaly i výše uvedené “Ragged School”. Co se týká slumů, tak se jednalo většinou o cihlové pavlačové domy, které nelze moc srovnávat s dnešními slumy v rozvojových zemích.

Do začátku 70. let 19. století většina lidí byla dle autorky schopná číst a psát. V roce 1871 bylo 80% mužů a 75% žen schopno zapsat svoje jméno při příležitosti svatby [22]. V Londýně byla gramotnost vyšší a čtení bylo podporováno tím, že zde bylo více užitečné než v tehdejších odlehlých oblastech. Registr sňatků ukazuje, že mezi roky 1861 a 1870 se podepsalo 90% mužů a 84% žen v Londýně a Middlesexu. V Kentu to bylo 80% a 81% a v Lancashire 76% a 55% [23]. J. Tooley cituje dílo E. G. Westa, v kterém se uvádí, že míra školní docházky a gramotnosti byla v Anglii a Walesu 90% či více [24]. Zároveň upozorňuje, že dle dnešních statistik: "Například ve Spojeném království je negramotnost běžná.". A uvádí, že podobné výsledky mají i jiné země - třeba Německo, Švýcarsko, USA atp. Dále zmiňuje časté absence ve školách v USA (zejména státních) a ve Velké Británii [25].

Další školy

Vedle těchto výše uvedených škol existovaly i další možnosti vzdělávání. V literatuře lze najít o nich alespoň zmínky. Příklad z důlního podnikání ukazuje, že někteří zaměstnavatelé poskytovaly školy pro děti svých zaměstnanců [26]. V pozdním 19. století začaly některé továrny poskytovat mateřské školy pro děti svých zaměstnanců [27]. Dále například existovala charitativně financovaná škola pro chudé chlapce "Henry Blessley's Class for poor Boys" v Portsmouthu, která se připomínala ještě v 80. letech 19. století. Existovaly školy pro výuku řemesel jako bylo pletení slámy anbo výroba krajek. Dále nebylo neobvyklé, že chudobinec (almshouse) založený filantropem byl spojen se školou [28]. Roku 1862 je zaznamenána výuka v klubu pracujících mužů. Vzdělávání se věnovaly i friendly societies. Od roku 1880 existovaly kluby pro pracující dívky. Jeden z nich pro příklad vyučoval šití, hudbu, matematiku a provozoval knihovnu a dispensář [29]. Je velmi pravděpodobné, že ve skutečnosti byla výuka dětí ještě rozmanitější a některé metody výuky (třeba domácí výuka) nejsou v pramenech řádně podchyceny. Ještě doplňme, že až do roku 1870 hrálo čistě veřejné školství velmi malou roli. Uplatňovalo se zejména u dětí zločinných a ve workhousech (veřejných chudobincích) [30].

12.2 Stát zasahuje

Jak je tedy patrné tak do roku 1870 v podstatě neexistovala až na drobné vyjímky (zločinné děti, workhousy a děti v textilních továrnách a dílnách) povinná školní docházka [1]. Postupně se však situace začala měnit a stát začal do školství stále více zasahovat. Zasahoval již i před rokem 1870. Již roku 1844 bylo rozhodnuto, že v textilních továrnách nebudou zaměstnávány děti do 8 let. A děti mezi 8 a 13 lety mohly pracovat maximálně 6,5 hodiny denně a musely zároveň 3 hodiny denně navštěvovat školu. Vznikl tak systém částečného úvazku zvaný half-time systém [2].

Rozhodnutí z roku 1842 zakázalo zaměstnávat v dolech chlapce, kteří měli méně jak 10 let věku. Ženám a dívkám byla tato práce zcela zakázána. Tento zákaz se netýkal práce na povrchu [3]. Výše bylo popsáno, že od roku 1833 existovaly granty. Roku 1867 "Workshop Regulation Act" zakázal zaměstnání dětí do 8 let v řemeslech a děti od 8 do 13 let mohly být zaměstnány jen na bázi half-time systému [4]. Následně přišel rozhodující "Elementary Education Act" z roku 1870, který měl doplnit stávající systém dobrovolných škol a dát každému dítěti místo ve škole. Zároveň nařizoval dobrovolným školám do 6 měsíců odstranit nedostatky na a v budovách škol. Pokud toto nebylo splněno, tak měly být zřízeny z daní placené nové školy [5]. Tam  kde školy nebyly anebo jich bylo málo, pak byly zvoleny školní rady, které měly zařídit veřejné školy. Tyto školní rady měly možnost donutit děti mezi 5 a 12 lety k návštěvě školy. Rodiče pak měli platit školné ve výši maximálně 9 pencí za týden (k částkám školného viz dále). Vzdělání však nebylo všude povinné [6]. Dle anglické wikipedie k roku 1873 žilo prý 40% populace Anglie a Walesu v oblastech s povinnou školní docházkou, školské rady děti totiž k návštěvě mohly, ale nemusely donutit [7].

Následovalo rozhodnutí z roku 1876, které si vytklo za cíl udělat návštěvu školy povinnou pro každé dítě do 10 let věku a za určitých okolností i do 13 let věku. K tomu byly vytvořeny nové lokální autority tzv. "School Attendance Committee", které pokryly i oblasti, kde doposud byly pouze dobrovolné školy. Ani to však progresivisty neuspokojilo a nový „Elementary Education Act“ z roku 1880 učinil návštěvu škol povinnou pro všechny děti (do 10 let věku). Roku 1893 byl věk pro povinnou školní docházku zvýšen na 11 let a roku 1899 na 12 let, ačkoliv v některých venkovských oblastech byl i poté považován za dostatečný věk 11 let [8]. Důležité také je, že do roku 1891 museli rodiče platit školné přímo, zpravidla chudí penci za týden a ještě k tomu museli dětem zajistit odpovídající oblek [9]. V ekonomické historii Londýna se uvádí školné ve výši 2 až 3 pence za týden a P. Horn pak uvádí 1 až 2 pence jako obvyklé školné [10]. Roku 1903 pak "Employment of Children Act" zakázal zaměstnávání dětí od 21 hodiny do 6 hodiny ranní a některá zaměstnání jim zakázal úplně [11].

Dobro vládců až na prvním místě

Jedním z důvodů pro přijetí "Elementary Education Actu" z roku 1870 bylo to, že bylo zjištěno, že Británie, kdysi dílna světa, začíná ztrácet. Za jeden z důvodů této ztráty bylo považován neadekvátní systém vzdělávání ve srovnání s mnoha rivaly v Evropě [12]. Na kontinentě byli v tu dobu zvláště úspěšní Prusové. Ti porazili Dány a Rakušany a chystali se zatočit s Francouzi. Jejich metody výuky se staly tudíž předmětem zájmu i jiných vladařů, a to i těch britských. Zatímco dříve se často učily děti různého věku společně (což připomíná poněkud školy v duchu unschoolingu), nyní se začaly dle pruského vzoru postupně učit v oddělených třídách a dokonce byla navržena i oddělená hřiště pro dívky a chlapce [13].

V době druhé Búrské války vláda došla k závěru, že je pro ni výhodné vzdělávat dívky v péči o děti, a že je potřeba zlepšit stav branců poskytováním školního jídla (toto se moc neujalo z důvodu obav ohledně rozkladu rodiny a její funkce a sám stav branců se zlepšoval především díky růstu bohatství společnosti, a tím i větší dostupnosti kvalitnějšího jídla) a lékařské péče. Nutné bylo více vyučovat děti dějepisu a zeměpisu. Také: "Vojenský dril, prvně představený ve školním učebním pláně v malém množství v roce 1871, byl také zahrnut na širších základech v době okolo druhé Búrské války.". V době této války inspektoři zdůrazňovali  souvislost mezi základním vzděláním a růstem Britské říše [14]. Objevovaly se také upravené učebnice zeměpisu a historie. Třeba "The Oxford and Cambridge English History" z roku 1906 hlásala: "Britská říše...je tak obrovská ve svém rozsahu...že pro ochranu britských zájmů, a...pro zachování úplné integrity říše samotné, britská armáda musela velmi často bojovat v mnoha válkách na jejích vlastních hranicích. Toto vedlo k její [myšleno říše, pozn. autora] postupné expanzi.". Jiná učebnice sdělovala dětem ohledně Indie, že: "Nad tímto nespočetným množstvím lidí Británie ustavila systém vlády, který rozprostřel požehnání míru, bezpečnosti a spravedlnosti přes celou délku a šířku země." [15]. Jak je patrné, tak příklad druhé Búrské války dobře ilustruje tvrzení, že válka je matkou státu.

Samozřejmě nelze vše jen hodit na vládu, jistě i mezi prostým lidem byla řada stoupenců šíření britského požehnání pomocí olova a bodáků. A třeba takové "Boys brigade" anebo Skautové měli také kvasi-militární nádech. Postupně narůstající angažmá ze strany státu však umožňovalo snadnější šíření pro vládu příznivých myšlenek. To dobře ilustrují oslavy tzv. dne říše "Empire Day". Nápad uspořádat takový den dostal počátkem 20. století politik dvanáctý hrabě z Meath, který se domníval, že mládí národa by mělo být prodchnuto pocitem oddanosti ke králi a říši. Pro prosazení tohoto záměru se obracel na lokální školní rady a byl docela úspěšný - do roku 1907 slavila tento den již více než půlka škol v Anglii a Walesu [16]. Ve více centralizovaném školství by měl šanci na úspěch ještě větší. Tento den měl také spíše podobu oslav, takže byl pro žáky asi příjemným oddychem od školy. To bylo pro takové akce dle mého názoru praktické, protože příjemný oddych se v hlavách dětí spojil s pro hraběte a vládu užitečnými věcmi.

Také budoucí učitelé byli podrobeni péči vlády a cílem vládního tréninkového programu bylo upevnění morálky a ustavení profesních standardů pro toto povolání. Mimo jiné si měli adepti na učitele osvojit i správné stanovisko k náboženství. V tomto případě šlo o stanovisko kladné (konformní) [17]. J. Tooley k tomu poznamenává: "Oficiální představa inspektorů o kvalitním vzdělávání původně znamenala takové vzdělávání, které kladlo nejvyšší důraz na duchovno a morálku. Byl to samozřejmě právě nedostatek morální a náboženské výchovy, pro nějž byly některé školy považovány za naprosto bezcenné [18]. Tato kapitola ovšem nechce tvrdit, že by neexistovali politici, úředníci, či jiní lidé, kteří nepodporovali zásahy státu do školství také z jiných - humánějších - důvodů.

Dopady zásahů státu na výuku

Začneme s granty, které byly některým školám vypláceny od roku 1833. Tyto granty byly od roku 1862 vypláceny školám podle toho, jak jejich žáci uspěli u ročních zkoušek před státními inspektory ve 3R - tj. čtení, psaní a počtech. Cílem grantů bylo zvýšit počty studentů. Těmto grantům se však školy snažily přizpůsobit. Jeden z inspektorů si posteskl, že přednostně se učilo to, co bylo požadováno u roční zkoušky a ostatní bylo zanedbáváno. Dále: "Individuální iniciativa byla potlačena ... a disciplína byla přísná." [19]. Mělo-li dítě vlastními slovy popsat u zkoušky nějaký obrázek, tak pro učitele bylo jednodušší dát dětem seznam atributů obrázku, které se děti měly naučit nazpaměť [20]. Problém pro školu a učitele nastal, když byly například děti z inspektora stresované tak, že si nedokázaly vzpomenout téměř na nic – pro příklad viz Horn, s. 16. O možnosti zneužití moci inspektory se nemusíme zmiňovat, na druhou stranu granty mohla škola odmítnout a velká část škol pracovala bez grantů (viz kapitola 12.1).

Další problém vytvořila povinná školní docházka a tento problém v podstatě přetrvává do dnes. Jedná se o růst agresivity. M. N. Rothbard k tomu píše, že řada důkazů svědčí o souvislosti mezi povinnou školní docházkou a rostoucím problémem kriminality mladistvých, a to hlavně u starších dětí. To dokládá i výzkumem z roku 1947, který se konal po zvýšení nejnižšího možného věku pro odchod ze vzdělávacího systému a po němž došlo k nárůstu kriminality [21]. Podobně tomu bylo i v roce 1870, kdy se dostaly do škol i děti ze slumů [22] a objevily se tak problémy s disciplínou. Těmto dětem se musela vštípit i „touha“ sedět. V některých školách v Londýně tyto děti nadávaly, lhaly a kradly [23]. I po několika letech byly znalosti získané výukou u takových dětí značně nízké [24]. Za takovýchto podmínek se učitelé začali často uchylovat k používání rákosky a bití. Někteří z  nich tak dělali i s chutí. Bití pak bylo dle historičky P. Horn někdy používáno i k vynucování sociální kontroly a "správného" chování i mimo školu. Bití pokračovalo i přes stávky proti bití na školách roku 1889 a 1911. Násilí plodí často násilí, a tak nepřekvapí, že někdy starší chlapci napadli fyzicky i učitele [25].

Dalším problémem bylo přizpůsobování celé výuky half-timerům, protože se předpokládalo, že by měli dosáhnout stejného standardu při ročních zkouškách stejně jako žáci chodící do školy na "plný úvazek". To se týkalo zejména míst s rozsáhlou textilní výrobou [26]. Dopad na rozsah výuky měl i požadavek  nařizující dobrovolným školám do 6 měsíců odstranit nedostatky na a v budovách škol, ten totiž školám zvýšil náklady a snížil zisk anebo omezil jejich finanční zdroje na další aktivity.

M. N. Rothbard se domníval, že: "Existuje stále více důkazů o tom, že obrovské množství současné výuky není vůbec pro budoucí zaměstnání nezbytné.". Ve své stati se věnoval především manuální práci, pro kterou je mnohdy praktičtější absolvovat místo maturity vyškolení u potencionálního zaměstnavatele [27]. Situace v Británii 19. století byla dosti podobná. Páteří systému výuky sice bylo čtení, psaní a počty, ale vyučovaly se i jiné předměty, z nichž některé byly dány působením státu ve školství - viz výše dějepis a zeměpis. Přičemž i tehdy byla pro některá zaměstnání výuka o takovém rozsahu zbytečná. V některých případech - třeba v zemědělství - nemělo dlouho velký význam ani čtení a psaní. Dost možná to byl i tento důvod, proč v některých odlehlých zemědělských oblastech byla gramotnost menší. Nebyla tam totiž tolik potřeba. Příklad zmiňovaný historičkou J. Newby ukazuje, že vyrábět sirky mohl kolem poloviny století i člověk, který nechodil nikdy do školy a kostela a nikdy neslyšel o Anglii a Londýně [28].

To že byl v některých případech rozsah a délka výuky spíše plýtváním vzácných výrobních faktorů naznačuje i výzkum z roku 1899 z Londýna, který odhalil, že 40% chlapců, kteří ukončili školu pracovalo jako poslíčci a nosiči, zatímco 14% jich začalo pracovat v obchodě jako příručí (shop boy) a 8% jako hoši (poskoci?) v kanceláři (office boy) a jako mladší úředníci (junior clerk). Dle censu z roku 1911 skoro třetina dívek ve věku 14 a 15 let pracovala jako služebná a přes třetinu jich pracovalo v textilních a oděvních továrnách [29]. Nebylo by lepší, kdyby peníze zůstali chudým na lepší stravu anebo lepší bydlení anebo podnikatelům na rozšíření produkce? Předběžně se zdá se, že ani kvalita studentů z veřejných škol pro další studium nebyla nějak skvělá. Tak například i přes stipendia, které platil některým středním školám veřejný sektor, přijímaly často střední školy málo žáků z veřejných základních škol. P. Horn uvádí případy, kdy dvě střední školy přijímaly 100% a 93% svých žáků z veřejných základních škol a zároveň dva jiné případy, kdy školy přijímaly jen 20% a 12% svých žáků z veřejných základních škol. O něco později, v roce 1907 školský výbor ("Board of Education") možná i proto požadoval, aby střední školy, které dostávají granty z veřejných prostředků, nabídly minimálně čtvrtinu svých míst žákům z veřejných základních škol [30]. Přesvědčivě si nevedly ani vládní programy na vzdělávání budoucích učitelů [31].

Problémy se statistikou a inspektory

Je zajímavé se zmínit o tom, co sloužilo jako podklad pro zlomové rozhodnutí z roku 1870. Za tímto rozhodnutím stál průmyslník a politik W. E. Forster, tehdy viceprezident vládního vzdělávacího oddělení (Education Departement). Ten se dle J. Tooley nejprve prakticky úplně vyhnul závěrům Newcastlské komise, na kterých po 3 roky pracovalo 15 lidí a raději šáhl po několika měsičním výzkumu z několika velkých průmyslových měst od 2 inspektorů. Tento průzkum například pro Liverpool zjistil, že z odhadovaných 80 tisíc dětí jich celých 20 tisíc nenavštěvuje vůbec žádnou školu a dalších 20 tisíc jich navštěvuje školy, kde nezískává vzdělání, které by k něčemu bylo (zde se opět nabízí srovnání s dámskými školami). Ovšem Newcastlská komise zjistila, že děti navštěvují školu v průměru 5,7 let. Zatímco W. E. Forster si nadefinoval: "...školní docházku jako návštěvu školy dětmi školního věku po dobu 8 let, jinými slovy tedy od 5 do 13 let věku." [32]. Definujme dobu nutnou k návštěvě školy 5 až 20 let a dojdeme k podobným závěrům pro dnešní ČR. Mimochodem akt z roku 1880 stanovil za základ povinnou docházku do 10 let věku dítěte a tato hodnota se nezvýšila na 13 let do konce 19. století. Tooley také upozorňuje, že: "Jestliže vzdělání není povinné, potom je využíváno jen tehdy, přináši-li těm, kdo se vzdělávají jistý prospěch. Proto bude stejný počet vyučovacích dnů v devatenáctém století, kdy školní docházka nebyla povinná, představovat větší rozsah poskytované výuky než dnes, kdy výuka povinná je." [33]. Jinými slovy zbytečnou výuku není možné považovat za ekvivalentní účelněji vynaložené výuce. J. Tooley také poukazuje na zaujatost inspektorů (citát viz výše). Navíc některým inspektorům i vadilo, že vzdělání umožnilo lidem číst různou "pobuřující“ literaturu [34]. Proto bylo zřejmě nutné výuku čtení doplnit i správným morálním postojem? V roce 1911 pak šéf inspektor popsal učitele základních škol jako nehodné dělat inspektory [35].

12.3 Dětská práce a její přínosy

Se základním školstvím a povinnou školní docházkou je i úzce spojen problém dětské práce, a to zejména v továrnách. Přičemž děti běžně pracovaly v zemědělství. Dostávaly často nudné a vyčerpávající úkoly, jako byl odnos kamenů z pole, plení, rozhazování hnoje, odhánění ptáků atp. A to často za každého počasí [1]. V dřívějších dobách byl život zemědělců vyplněn prací od svítání do soumraku a někdy i déle [2]. Děti v zemědělství někdy pracovaly i s cestou do místa práce od 5.30 hod do 19-20 hodin [3]. Rodiče se sami snažili dětem sehnat práci v zemědělství mimo jejich polnosti (pokud vůbec nějaké měli) a posílali je do tzv. gangů, kde pracovaly za plat na farmách. Ani tyto gangy se nevyhnuly regulacím a od roku 1867 nesměly zaměstnávat děti mladší 8 let a gangy složené z obou pohlaví byly zakázány. Od roku 1870 (respektive 1880) pak musely být děti do 10 let (případně i více) ve škole [4]. Dále před 70. lety 18. století byla v Británii textilní manufaktura především domáckou výrobou, při které děti svým rodičům pomáhaly [5]. Co se týče dětské práce v zemědělství na malých (rodinných) farmách byla tato běžná až do roku 1914. Skutečně ještě pro začátek 20. století v Británii píše J. Brown, že na malé, hlavně mléčné farmě nebyla žádná známka volného času v běžném dni, jen trvalé kolo dřiny.

Děti pomáhaly i v jiných podnikáních svých rodičů. Běžně se účastnily i domácích prací: donáška uhlí, vody, úklid, hlídání sourozenců atp. [6]. J. Newby k práci v zemědělství a výuce dodává: "Ve velkých rodinách, každý musel přispět k rodinnému příjmu. Jako více důležité se vidělo učit dcery péct, vařit, dojit, dělat máslo a sýr než číst." [7]. Továrny a kapitalisté jsou v tom tedy docela nevině. Do konce 19. století postupně došlo k redukci dětské práce ve většině oblastí ekonomiky. Dle P. Horn se tak stalo díky změnám v produkčních metodách a díky striktnější aplikaci práva ohledně vzdělávání [8]. Význam však musel mít i velký nárůst blahobytu, který umožnil více rodinám se přestat spoléhat i na příjmy dětí a vedl zároveň i k další tvorbě úspor nutných k tomu, aby bylo možné vůbec zavést nové produkční metody ve výrobě. V roce 1876 pracovalo v celém národě jako half-timeři 201 tisíc dětí, roku 1897 to bylo 111 tisíc dětí a do let 1911-2 to bylo 70 tisíc dětí [9]. Roku 1901 se odhadovalo, že po skončení vyučování pracuje okolo 150 tisíc dětí - tj. asi 4% školáků navštěvujících základní školu [10].

Intelektuálové si prostě všimli toho, že děti pracují tehdy, až děti začaly pracovat v továrnách a ve městech [11]. Samozřejmě stejně jako v zemědělství byla často taková práce těžká a někdy i hrozná. Nicméně T. May ve své knize "Victorian Factory Life " uvádí, že zde byly stovky, ba i tisíce stran vytvořené parlamentními šetřeními a komisemi na toto téma, ale ne všechny byly prosté předsudků. Dále uvádí, že zde byla propaganda o strašlivých podmínkách a brutalitě ve formě poesie, románů a údajných (tj. vymyšlených) autobiografií. Přestože někteří zaměstnavatelé dle Maye hnali situaci do extrému, tak by bylo chybné odsuzovat celou generaci tehdejších továrníků, zvláště pokud se přihlédne k dobovým standardům [12].

Pro ilustraci pracovní podmínky v přádelně bavlny vykazovaly vysokou teplotu a vlhkost, kterou požadoval tehdejší výrobní proces. V některých částech výroby byla zaznamenána teplota i 32°C.  Dále těžká namáhavá práce vedla k tomu, že děti byly vzhledem ke svému věku příliš svalnaté, a tím vlastně degenerované. Samostatnou kapitolou je práce v dolech, její rizika zde není nutné zdůrazňovat [13]. Ovšem takové věci byly způsobeny zpravidla nedostatkem úspor a případně i vynálezů anebo jejich negativní dopady nebyly v té době známy.

Ekonomické přínosy dětské práce

Někteří rodiče považovali hodnotu vzdělání za nízkou, byli to ti, kteří od mala také pracovali [14]. Během většiny 19. století bylo považováno za dobré, aby šli děti pracující vrstvy pracovat, a tak se připravily na svět dospělých [15]. Preferovaly se tedy praktické věci, umožňující snažší zařazení se do tehdejšího života. Děti také měly rády nezávislost ve vydělávání vlastních peněz. Jiný zdroj uvádí, že: "... většina dětí byla hrdá na to, že přispívá do rodinného příjmu a na pocit, že vstoupila do světa dospělých [16]. Paradoxně některým dobovým moralistům dělala problém nestydatá vyzývavost (vzdor) dětských pracovníků [17]. Co se týká dětí half-timerů, tak dle hlášení z roku 1909 měly spíše větší zájem o továrnu než o školu. Tento systém navíc mohl dle některých poskytnout dětem manuální zkušenosti, které se mohly hodit v dalším životě [18].

Největší význam měly ovšem peněžní přínosy dětské práce. Doboví podporovatelé dětské práce upozorňovaly, že děti mají ústa, které je nutno nakrmit [19]. Uveďme pár příkladů. V ranných 30. letech 19. století mohl být plat muže v přádelně bavlny asi 10 až 13 šilinků (1 libra se rovnala 20 šilinkům) týdně, což bylo méně než polovina toho, co mohla vydělat jeho žena a děti. P. Horn uvádí, že ne všichni rodiče vítali "Elementary Education Act" z roku 1870, protože to znamenalo ztrátu přjmu z dětské práce a nutnost platit školné [20]. Výše jsme citovali, že v zemědělství musel k rodinnému příjmu přispět každý člen velkých rodin. V době začátku vlády královny Viktorie (přelom 30. a 40. let) byla průměrná týdenní mzda pracovníka na farmě okolo 13 šilinků týdně, pokud však pracovala žena a děti, tak celková týdenní mzda mohla dosáhnout i skoro 1 libry týdně. To už mohlo dělat významný rozdíl u rodin žijících na existenčním minimu [21].

P. Horn uvádí příklad, kdy si tři sirotci dětskou prací v Londýně vydělali na bydlení, stravu a šaty [22]. Stěží by něco takového mohli udělat, kdyby museli chodit do školy. Jiný příklad z roku 1863 uvádí, že dítě vyrábělo krabičky na zápalky a z jeho výplaty byla rodina schopna platit nájem jednoho pokoje, byť mizerného [23]. Něco podobného uvádí další příklad z počátku 20. století, když se rodina po té, co začala dcera pracovat v továrně, mohla přestěhovat do lepšího domu [24]. Z roku 1889 pochází odhad, že 30% londýnských rodin nemůže žít jen z mužovi výplaty [25]. M. Ball a D. Sunderland píší, že: "Chudobě se dalo obecně vyhnout, když lidé pracovali, zvláště jestliže několik členů nízko-příjmové domácnosti mělo současně práci [26].

Co se týká kvalifikace, tak průmysl se stával v té době více sofistikovaným a vlastníci továren požadovali lépe vzdělané lidi [27]. To tlačilo na zvyšování gramotnosti u obyvatelstva. Na druhou stranu i nekvalifikovaná pracovní síla se může stát žádanou, pokud je pro podnikatele dostatečně levná. Podnikatelé pak takovou pracovní sílu mohu použít k obsluze strojů s jednoduchou obsluhou, které i přesto, že mohou být složité a je potřeba na jejich výrobu kvalifikovanou práci, celkově kvalifikovanou práci šetří a šetří i celkové výdaje na práci [28]. To se stalo i ve sledované době, kdy v 90. letech 19. století, byly zaváděny do výroby automatické a polo-automatické stroje. Toto se setkalo s tuhým odporem kvalifikovaných pracovníků a stávkami, které vedly k masovým výlukám z let 1897 a 1898, kdy bylo propuštěno 47,5 tisíce lidí z více jak 700 firem [29].

12.4 Negativní důsledky zákazu dětské práce

Jak bylo v kapitole 12.2. uvedeno, tak stát v Británii během 19. století přijal celou řadu rozhodnutí, které dětskou práci omezovaly, zakazovaly anebo jinak znemožňovaly (povinná školní docházka). Vedle důsledků na výuku měly tyto zásahy i ekonomické dopady. V knize „Power and Market“ uvádí M. N. Rothbard, že zákaz nebo omezení dětské práce (Child Labor Laws) je jasným příkladem restrikce, která má za cíl dosáhnout restriktivní ceny práce pro zbývající pracovníky. „Povinná nezaměstnanost, samozřejmě, redukuje celkovou nabídku práce a zvyšuje mzdy restriktivně, když propojenost trhu práce rozptyluje efekty skrze trh. Dítěti je nejen zakázáno pracovat, ale příjem rodin s dětmi je arbitrárně snížen vládou...“. Zákaz práce dětí nebo omezení této práce penalizuje rodiny s dětmi, protože čas, kdy je dítě závislé na rodičích se tím prodlužuje. Dále zákaz nebo omezení dětské práce:“...omezením nabídky práce snižuje produkci ekonomiky, a proto má tendenci snižovat životní standard kohokoli ve společnosti.“ Přičemž ovšem redukce pracující populace neznamená redukci konzumující populace. Rothbard upozorňuje, že stejné dopady jako zákaz nebo omezení dětské práce má povinná školní docházka [1].

Pokud porovnáme historické údaje uvedené v kapitole “Ekonomické přínosy dětské práce” (viz kapitola 12.3.) s tímto logickým vývodem, tak je poměrně obtížné tvrdit, že zákaz a omezení dětské práce a povinná školní docházka nezhoršily problém chudoby v tehdejší společnosti. Stěží by se mohl realizovat přesun do lepšího bydlení, stěží by se opouštělo životní minimum, stěží by se sirotci sami uživili atp. Bohužel v té době se zřejmě nikdo nezabýval zkoumáním dopadů zákazu dětské práce přímo v terénu. Je jasné, že pokud je zákaz dětské práce omezen jen na některá odvětví, tak děti budou vyhledávat druhé nejlepší možnosti práce na trhu. Existuje výzkum z novější doby, z pomalu se industrializujícího Bangladéše. Zde bylo zakázáno zaměstnávat děti do 14 let věku v oděvních závodech. Následkem toho:“...mnoho z nich skončilo na ulici coby prostituti a prostituky.“ [2]. To je možná extrémní příklad, ale dobře problém ilustruje.

Tím jsme však ještě neskončili. Výše bylo uvedeno, že rodiče za děti museli platit do roku 1891 školné. Zopakujeme, že v Londýně to bylo 2 až 3 pence za týden [3]. Jiný zdroj udává 1 penci týdně pro chudé a nutnost pořídit dítěti do školy vhodný oblek. A další zdroj obvyklé školné ve výši 1 až 2 pence [4]. To však znamenalo další byť menší ztráty pro rodinný rozpočet. Někdy mohla (ale nemusela) školská rada zaplatit za rodiče, kteří tak učinit nemohli. Za jednu penci se dal tehdy na ulici pořídit jeden plněný koláč k jídlu [5].

Další ztrátou byla skutečnost, že děti mnohdy pracovaly na pozicích, kde měly nad dospělými výhodu větší agility a toho, že byly malé. To se týkalo třeba práce se spřádacími stroji nebo kominické práce [6]. Rozhodnutí z roku 1844 zakázalo práci dětem v textilních továrnách, pokud měly méně jak 8 let (viz kapitola 12.2.). A rozhodnutí z roku 1864 pokutovalo každého, kdo zaměstnával dítě jako kominíka tehdy vysokou pokutou 10 liber [7]. Náhrada dětské práce znamenala, že podnikatelům vzrostly náklady a klesl zisk. To vedlo některé z nich do jiného podnikání (druhého nejlepšího) a jiné k omezení produkce. Výsledkem byl pokles produkce žádaných produktů a vzestup produkce méně žádaných produktů. Společnost byla o to chudší. Pokud byla tato práce nahrazena pouze prací dospělých pracovníků, tak mohlo dojít docela dobře i k růstu úrazovosti, protože tito pracovníci se na danou práci hodili z technologického hlediska méně.

Co zmírňovalo ekonomické důsledky zákazu dětské práce, omezení dětské práce a povinné školní docházky

Už v době industriální revoluce v letech 1770 až 1810 mohli lidé zlepšit svůj osud jako nikdy předtím [8]. V pozdější době na vrcholu vlády královny Viktorie se jednalo o: „...periodu bezprecedentní prosperity, když růst reálných mezd a standardu žití doprovodily trhy zaplavené zbožím pro domácnost.“ Během viktoriánské a edvardovské éry vzrostl průměrný věk ze  45 let ve 30. letech 19. století na 68 let v roce 1911 [9]. Zdá se, že za tento růst byla odpovědná lepší strava, bydlení, méně nebezpečí na pracovišti, lepší kontrola znečištění atp. [10]. Další věcí, která zmírňovala dopady státních zásahů, bylo obcházení restrikcí a nařízení. Běžná byla snaha neposílat děti do školy [11]. Oblíbené byly zvláště různé slavnosti a svátky na vesnici a malých městech, které sloužily jako záminka k tomu, aby děti do školy nešly. Někde ředitel školy kapituloval a vyhlašoval při takovýchto příležitostech půl denní volno [12].

Nešlo však jen o vyhýbání se škole, ale šlo i o to, aby děti mohly pracovat a přispět tak do rodinných rozpočtů: „Mnoho rodičů proto odolávalo pokusům omezit použití práce jejich dětí, a často dosti obcházeli restrikce, kde mohli.“ [13]. Děti se tak mohly věnovat výrobě krajek, pletení slámy nebo několik týdnů v roce chmelovým brigádám atp. [14]. V Londýně bylo záškoláctví běžné a dosáhlo roku 1900 hodnoty 20% (!) [15]. Někdy to byly i autority, které si uvědomily, že příjmy z dětské práce jsou pro rodinu důležité a příležitostně bylo dětem dovoleno opustit na trvalo školu. Jinde samotný ředitel školy sám obstarával práci na sobotu pro chlapce, kteří  během týdne poctivě chodili do výuky [16]. Obcházení restrikcí a nařízení státu ohledně vzdělávání dobře ilustruje i kapitola „Dětská práce“ v kapitole 12.3. T. May píše při jiné příležitosti, že ve viktoriánské Anglii byl často velký rozdíl mezi přijatým právem a jeho vynucováním [17].

Dalším zmírňujícím opatřením byla charita. Ta například rozdávala dětem jídlo [18]. Charita mohla někdy nabídnout dětem volná a dotovaná místa na školách, a tak se rodiče mohli vyhnout placení školného [19]. Menšina dětí z velkých měst mohla také získat bezplatné prázdniny na venkově nebo u moře [20]. Charita v tu dobu měla vůbec velký význam: „Dobrovolné filantropické aktivity v hlavním městě v ranných 60. letech obnášely mezi 5,5 a 7 milióny liber ročně.“ I když ne všechno z toho plynulo výhradně na zmírnění chudoby, tak tato částka převyšovala celkové výdaje veřejného chudinského práva (Poor Law) v celé Anglii a Walesu. Donace pokračovaly na vysoké úrovní (ca 5 miliónů liber ročně) i později [21]. A to i přes začínající úpadek návštěvnosti v kostelech [22].

12.5 Jak stát vytvářel chudobu

Ekonomické důsledky dalších státních zásahů a jejich vliv na chudobu a možnost zajištění vzdělávání

Výše jsme uvedli citace z M. N. Rothbarda, v kterých tento uváděl, že zákaz nebo omezení dětské práce a povinná školní docházka vedou k snížení životní úrovně ve společnosti. To má samozřejmě největší dopad právě na nejchudší vrstvy společnosti. V této části stručně nastíníme další státní zásahy, které měly v tehdejší Británii také svůj podíl na snížení životní úrovně společnosti. Nebude to však výčet vyčerpávající.

J. Tooley zmiňuje vliv vysokých daní na potraviny a tabák, které tvořily tehdy (30. léta 19. století) asi 60% tehdejších daní. V době 19. století neměli lidé informace o škodlivosti kouření, první domněnky pochází až z roku 1912 [1]. Existovaly také daně na alkohol. Mnoho rodin z pracující vrstvy vydávalo na alkohol třetinu až polovinu svých příjmů [2]. Pokud byla poptávka takové rodiny po alkoholu málo elastická, tak cena rostoucí daně, která snižuje rozsah nabídky alkoholu a vede k růstu jeho ceny, nutila tyto rodiny hledat úspory jinde. Nešlo jen o alkoholismus, protože pivo (případně i víno) bylo běžným populárním pitím k uhašení žízně. Dokonce dle J. Downse bylo pivo pravděpodobně bezpečnějším nápojem než voda, která v té době často způsobovala vražednou choleru. Dalším problémem byla cla. Clo na obilí bylo zrušeno až roku 1849. Cukr se mohl dovážet z kontinentu až po roce 1860 [3]. Dalším problémem byly licence. Zpočátku třeba podomní prodavač (hawker), který prodával oblečení, textil a jiné zboží musel mít licenci za 4 libry a pokud měl koně tak za 8 liber [4]. Z pozdější doby jsou připomínány licence na provoz hospod, jichž byl třeba v Londýně záměrně omezený počet [5]. M. N. Rothbard uvádí, že licence omezují počet pracujících a firem v licencovaných odvětvích. Poplatek za licenci představuje překážku pro vstup do podnikání pro ty, co mají malý vstupní kapitál. V některých případech licence omezuje absolutní počet firem v odvětvích. To vše vede k větší rigidnosti, neefektivnosti a k nedostatkům v přizpůsobování se změnám v požadavcích spotřebitelů. Také může dojít ke zneužití licencování již licencovanými podnikateli, pokud se těmto podnikatelům podaří ovládnout proces licencování. Licence nemusí nutně vést přímo k dosažení monopolní ceny, ovšem to neplatí tehdy, pokud jsou licencovaní přímo pracovníci. [6]. Větší rigidnost, neefektivnost a nedostatky v přizpůsobování se změnám v požadavcích spotřebitelů však přetrvávají i tehdy, pokud není dosaženo monopolní ceny. Jen dodejme, že při ceně licence 4 libry si ji mohl dovolit nekvalifikovaný pracující, který vydělával soudobou běžnou mzdu 10 šilinků za týden [7], až po 8 týdnech práce (1 libra se rovnala 20 šilinkům), pokud tedy celý příjem uspořil.

Dalším problémem byla regulace bydlení. Jako příklad je možné uvést zákaz stavby tzv. back-to back domů - tj. řadového domu, který přiléhal ze zadu přímo na další dům a byl tedy bez dvorku. Neexistence dvorku znamenala úsporu pozemků, a to že domů se dalo postavit více (nabídka byla větší). To znamenalo i nižší ceny bydlení a nájmů. Takové domy nebyly mezi pracujícími nepopulární, lépe držely teplo. Naopak provětrávání a přístup světla zde byl omezený [8]. Stavba těchto domů však byla ve většině velkých měst v 60. letech 19. století zakázána. Nepřekvapí ovšem, že se takové domy stavěly někdy i nadále [9]. Tato politka přispívala k přeplňování bytů, které mělo za následek snadnější šíření infekcí, a tak i větší úmrtnost (!). Existovaly však další regulace: územní plány a nařízení ohledně standardů na domy. Přičemž ještě do roku 1850 a 1851 existovala daň z cihel a oken. Samotné vzdělávání a samovzdělávání znemožňovaly i daně na noviny (kolkovné) a spotřební daň na papír, které byly zrušeny až roku 1855 respektive 1861 [10]. A tak dále.

Existovaly i majetkové daně (property taxes). Z těchto daní se financovalo mnoho výdajů na vzdělávání. Vzdělávání se stalo po armádě na začátku 20. století druhou největší položkou v národních veřejných výdajích [11]. Majetkové daně v letech 1890 až 1900 tvořily 89% lokálních daní a 39% centrálních daní. Co se týká bydlení, tak byly odváděny přímo v proporci k daňově vyměřitelné hodnotě obydlí, a to bez ohledu na jeho držbu. Nicméně většinou to byl pronajímatel (landlord), kdo daně vybíral a odváděl. Tyto daně během 19. století významně narostly, a to zvláště od 80. let 19. století, kdy se lokální politici snažili všelijak vylepšit městské prostředí, dopravu a domy skrze výdaje [12]. Dle M. N. Rothbarda majetková daň snižuje kapitálovou hodnotu majetku a jde ji přenést vzad, a to zejména na majitele půdy. Zatímco pracovníci se budou přemísťovat do lépe placených pozic a kapitalisté budou investovat do výnosnějších odvětví, i když ti první se přesunou do druhé nejlepší práce (ti druzí v podstatě také). Spotřebitelé utrpí díky této vynucené změně v alokaci výrobních faktorů ztráty. Majitelé půdy - a my můžeme dodat, že i majitelé již postavených domů - se tomuto daňovému břemenu a ztrátě kapitálové hodnoty majetku nemohou už vyhnout, a to ani při následném prodeji majektu [13]. V případě bydlení bude konečný výsledek takový, že od investování do něho bude majetková daň odrazovat a investoři budou svoje investice směřovat jinam. Ekonomičtí historikové M. Ball a D. Sunderland docházejí ke stejnému závěru jinou úvahou (daň přímo přičetli k ceně nájmu, což není zcela správná úvaha) a dle nich: "Takové velké daňové břemeno, přesto, mělo významný utlumující dopad na trh s byty: omezující počet novostaveb a povzbuzující neprovádění oprav.". Dle autorů byl podíl daně na nájmu pro pracující vrstvu roku 1880 16% a roku 1890 to bylo již 20% [14]. Nešlo tedy o malou částku. Každopádně zájemci o bydlení byli majetkovými daněmi poškozeni. Opět tato politka přispívala k přeplňování bytů, které mělo za následek snadnější šíření infekcí, a tak i větší úmrtnost. Majetkovými daněmi byli samozřejmě poškozeni i jiní spotřebitelé. Poškození spotřebitelů bylo ještě větší, pokud si uvědomíme, že nešlo jen o dopady této daně na chybnou alokaci kapitálu do různých odvětví, ale že šlo i o dopady na alokaci pracovní síly. Menší nabídka bydlení a jeho vyšší cena snižuje mobilitu pracovní síly. To má opět dopad na strukturu produkce a uspokojování potřeb spotřebitelů. Nejvíce postižení budou opět ti nejchudší. Dále to činí náklady na vyhnutí se nezaměstnanosti pro člověka většími. Protože jistá část daňových výdajů ke konci 19. století končila i v obecním bydlení (politici se tak snažili napravit část škod, které mnohdy sami způsobili), byl výsledný dopad majetkové daně v případě bydlení o něco menší.

K majetkovým daním a pronájmům bytů je možné dodat i několik orientačních čísel z Londýna. V jedné části tzv. East Endu byl podíl renty od 20% do 30% příjmů pracujících. Ve čtvrtích Clerkenwell, St. Luke’s, St. Giles a Marylebone to bylo v 80. letech 19. století u 80% chudých více něž 20% příjmů a u 45% to bylo mezi 25% až 50% příjmů [15]. Pokud byl tedy v roce 1890 podíl majektové daně na nájmech asi 20% (viz výše), tak musel být její podíl k příjmům rezidentů asi 4 až 10%. V letech 1889 až 1902 vydal filantrop Ch. Booth několika svazkovou publikaci "Life and Labour of the People in London", v které rozdělil obyvatele Londýna do několika skupin A (nejchudší) až H (horní střední vrstva). Skupinu A (marginální skupina včetně polokriminálních živlů – 0.9% obyvatel města) a B (7,5% obyvatel města) zařadil mezi velmi chudé. Skupiny C a D k chudým (dohromady 22,3% obyvatel města). Pro rodinu ze skupiny C stanovil Booth nepravidelné příjmy ve výši 15 až 20 šilinků týdně. Pro skupinu B ovšem žádné takové příjmy nestanovil, jen uvedl, že její práce byla příležitostná (hlavně šlo o pracující v docích) [16]. Příjmy rodiny ze skupina B tedy ležely pod hodnotou 15 (18) šilinků a byly nepravidelné. Vezmeme-li tedy pro příklad částku 10 šilinků na týden, tak podíl daně musel být od asi 5 pencí do 1 šilinku týdně (1 šilink byl 12 pencí). Pokud dámské školy stály 3 pence týdně [17], tak taková rodina mohla poslat do dámské školy 1 až 4 děti, pokud předpokládáme jejich účast na vyučování po celý rok. Anebo si na ulici mohla rodina koupit za týden 5 až 12 plněných koláčů k snědku [18] a vylepšit si tak svoji stravu. Jde ale jen o hrubý propočet, který mimo jiné předpokládá přijetí Ballovi a Sunderlandovi úvahy. Samotný Boothův výzkum pokrývá dost dlouhou dobu, která se vyznačovala celkově velkým hospodářským pokrokem. Dále byl tento výzkum kritizován jak pro přehánění počtu chudých (podcenění zdrojů příjmů chudých, pozorování prováděná jen lidmi ze střední vrstvy, variabilnost hranice chudoby), tak byl kritizován i pro podceňování počtu chudých (kritika se opírá o pozorování učiněná učiteli - tito ovšem patřili také většinou ke střední vrstvě a mohli tak hledět na nižší vrstvu také jen jako na chudáky) [19]. Nicméně význam dopadů tehdejších majetkových daní nelze podceňovat. Paradoxně tak samotné financování veřejného vzdělávání skrze daně přímo přispívalo k chudobě a k bytovým problémům.

Vedle výše uvedeného existovaly i další věci, které měly vliv na existenci chudoby. Šlo jak o věci dané veřejným sektorem, tak i o věci mimo jeho vliv. Například státní sociální dávky (Poor Law), jiné daně (včetně zdanění bohatých), hospodářské krize, alkoholismus atp.

Shrnutí

Na místo závěru jen souhrn nejdůležitějších bodů z kapitoly 12.:

A) Před vznikem povinné školní docházky v Británii (především v Anglii a Walesu) zde již existoval rozsáhlý a pestrý systém soukromého školství. Na své si přišly významnější náboženské denominace a i lidé nábožensky vlažní. I přes různé údaje je patrné, že mezi obyvatelstvem existovala značná gramotnost. Existovaly jak školy založené na principu školného (případně i zisku), tak školy charitativní.

B) Veřejný sektor se neangažoval ve školství jen z humanistických důvodů, ale velký vliv měly i ambice vladařů. Významný vliv měla snaha napodobovat jiné (úspěšné) vladaře, dále války a snadnější šíření pro veřejný sektor příznivých myšlenek.

C)  Zásahy veřejného sektoru do vzdělávání měly vedle rozšíření možnosté vzdělávání i řadu negativních dopadů. Mimo jiné to byla snaha škol se přizpůsobovat vládním grantům anebo studentům half-timerům, růst agresivity a násilí na školách, plýtvání vzácnými výrobními faktory na nepotřebnou nebo málo potřebnou výuku. Nedá se také říci, že by programy výuky soukromého sektoru byly nějak extra kvalitní. Nelze opomenout ani vytěsňovací efekt veřejných vzdělávacích programů.

D) Dětskou práci nelze spojovat jen s obdobím tzv. divokého kapitalismu a továrnami. Tato práce existovala i mnohem dříve. Byla přítomná v zemědělství, domácké výrobě a při domácích pracích. Bylo by také chybné házet do jednoho pytle celou generaci tehdejších továrníků. Děti pracovaly i na pozicích, kde to bylo výhodné z ekonomického hlediska, ale zároveň i z hlediska technologického. Odpůrci dětské práce nepostupovali příliš čestně.

E) Dětská práce měla významné ekonomické přínosy pro chudé rodiny s dětmi. Díky dětské práci se tyto rodiny mohly často vyhnout chudobě a mohly zlepšit úrověň svého blahobytu. Nebylo neobvyklé, že vydělávající děti byly hrdé na to, že vydělávají a patří tak mezi dospělé.

F) Zákazy dětské práce, omezování dětské práce a povinná školní docházka naopak chudobu rodin s dětmi vytvářely a prohloubovaly. Také snížily produkci ekonomiky, a tím i životní standard kohokoli ve společnosti (zejména chudých lidí).

G) Veřejnému sektoru se nepodařilo zcela přinutit všechny děti k pravidelné návštěvě školy a ani vymítit úplně dětskou práci [20], což vedlo k oslabení negativních důsledků zásahů veřejného sektoru na výuku a blahobyt chudých rodin a celé společnosti. Negativní dopady zásahů veřejného sektoru napravovala dále i charita. Ve sledovaném období se také nařízení a zákony dodržovaly poněkud volněji.

H) Veřejný sektor skrze daně, cla, licence, regulace bydlení a majetkové daně významně přispěl k chudobě některých vrstev tehdejší společnosti. Podíl na tomto mělo i veřejným sektorem provozované a financované vzdělávání.

13. Svépomocné spolky

Dnes se to zdá téměř neuvěřitelné, že dříve neexistovalo nic takového, jako státem nařízené povinné sociální a zdravotní pojištění. Dnešní člověk považuje tato pojištění již za běžnou součást svého života. Dříve tomu tak, ale nebývalo. Přestože se nepoužívalo donucení k tomu, aby se lidé pojistili, tak se lidé v hojné míře sami dobrovolně pojišťovali pro případy horších časů. Podívejme se na historii těchto pojištění blíže. Konkrétně na historii tzv. svépomocných spolků (friendly někdy též fraternal societies, mutual aid society nebo benefit club), a to především ve Velké Británii. V době kdy se stále více mluví ve vyspělém světě o reformách státem zajišťovaného sociálního (tj. i důchodového) a zdravotního pojištění, to může být užitečné.

Pro účely svého zabezpečení v horších časech se lidé (kromě toho, že se spoléhali na vlastní rodinu nebo si naspořili) již od starověku (ve staré Číně, Řecku a Římě) seskupovali do různých svépomocných spolků. Později ve středověku se postupně vyvinuly tzv. cechy [1], které mimo jiné zajišťovaly i určitou podporu svých členů v horších časech. Velký rozvoj svépomocných spolků pak spadá do časů tzv. průmyslové revoluce. Tak jako v jiných oblastech byla i v těchto aktivitách napřed Velká Británie: „Daniel Defoe napsal v roce 1697, že svépomocné spolky byly „velmi rozšířené“ v Anglii. Uprostřed 18. století, když průmyslová revoluce urychlila růst britských měst, se stal systém svépomocných spolků dobře zavedeným ... Podobné instituce se vyvinuly ve Spojených státech v 19. století.“ [2].

Svépomocné spolky byly založeny na dobrovolném sdružování a byly řízeny svými členy. Pracující pohlíželi na spolky s velkou pýchou, jako na jimi vytvořenou věc. Na rozdíl od charity přinesly členům nezávislost. „Spolky sloužily k sociálním, vzdělávacím a ekonomickým funkcím, přinášely ideu pojištění a úspor…“. Mezi sociální aktivity, které nelze podceňovat, J. Chodes uvádí přednášky, dramatická představení a tanec, jak pro poučení, tak i zábavu členů [3].

Jiný zdroj klade důraz na družnost. Uvádí pro lokální vesnické společnosti, že vedle podpůrných aktivit se držely pravidelné mítinky (obvykle jednou za měsíc s povinnou účastí), roční nebo půlroční svátky, klubové dny, průvody, řády měly složité rituály atp. „Hlavním cílem těchto aktivit bylo vytvořit pocit jednoty nebo sounáležitosti, pomoci členům poznat jiné členy a přivést je k participaci v managementu spolku. Vybírání příspěvků bylo také částí schůzek. Družnost byla nejdůležitějším generátorem sociálního kapitálu ve spolku.“ [4]. Popíjení alkoholu (odpůrci spolků často kritizovanému) také ilustruje význam družnosti [5]. Doplňme, že budování pocitu družnosti státem vnucenému pojištění úplně chybí. Co se týká zakladatelů těchto spolků, tak ti měli dost často společné "kořeny". Jednalo se například o stejné povolání, etnicitu, geografickou příslušnost nebo vyznání [6]. Vznikaly však i spolky kombinující svépomoc s morální posláním - například alkoholu se stranící Rehabité ve Velké Británii.

Velkou výhodou spolků oproti dnešnímu státem nařízenému pojištění byla velká nabídka nejen různých druhů spolků, ale i různých typů pojišťovacích programů. Jednotlivec si tak mohl svobodně vybrat spolek, a také si mohl vytvořit vlastní plán pojištění, který jemu a jeho rodině nejlépe vyhovoval. Mohl si dle svého určit, v jaké výši si bude pojištění platit, a tím určit i výši případné podpory v nezaměstnanosti nebo nemoci, dobu kdy půjde do důchodu atd. D. Chalupníček a L. Dvořák uvádějí, že i chudší lidé se mohli v rámci spolkového hnutí pojistit. Většina spolků nabízela odstupňované pojistné, které opravňovalo přispěvatele k různým úrovním podpor [7].

Původně spolky pojišťovaly proti pracovní neschopnosti (nehody, úrazy) (do jisté míry šlo i o důchodové pojištění). „Většina spolků platila za služby doktora, výdaje na pohřeb, vdovské důchody a výdaje na vzdělání pro sirotky. Budovaly domy pro přestárlé a sanatoria pro členy a jejich rodiny. I ve svých raných fázích nabízely podpory v nezaměstnanosti pro ty „v zoufalé situaci“ nebo „na cestách za účelem nalezení práce“. Nejvíce běžnou výplatou byly mateřské dávky a penze [8]. Dále je třeba připomenout tzv. pohřební spolky (burial society, dlouhou dobu byly ilegální), které byly zvláště oblíbené. Nicméně to byla oblast, v které úspěšně soutěžily i komerční společnosti [9]. Velmi oblíbené byly i tzv. depozitní spolky (deposit society), které kombinovaly spoření se sociálním pojištěním. Každý přispívající měl vlastní účet, na který si spořil a z něhož případně čerpal dávky v případě nemoci nebo nezaměstnanosti. Doba, po kterou bylo možno dávky dostávat, závisela na výši uspořených prostředků na účtu, což členy motivovalo k vyšší šetrnosti [10].

Další výhodou spolků bylo, že se často spojovaly do různých skupin - tzv. řádů (ve Velké Británii od 20. let. 19. století). V rámci těchto řádů se uzavíraly reciproční dohody, které umožňovaly členům bez velkých problémů přestupovat z jednoho spolku do druhého. To bylo praktické například, když se člověk stěhoval z jednoho města do druhého (ba i do kolonií). A také to přispělo ke zlepšení hospodaření spolků, k jejich lepšímu řízení a transparentnosti. Dříve se spolky, které měly přibližně desítky až stovky členů, často dostávaly do potíží, které končívaly i krachem (pojistné poplatky nestačily pokrýt vyplácené dávky). Řády sloužily jako dohlížející autorita nad tzv. lóžemi spolků, na které se řád dělil, a které byly jinak poměrně nezávislé [11].

Nezanedbatelnou výhodou spolků byl i poměrně účinný systém kontroly v případě nemoci, který měl vyloučit morální hazard. Jednak spolky platily vlastní lékaře, kteří navštěvovali a léčili nemocné členy spolku (čím dříve byl člen zdráv, tím dříve přestal pobírat dávky a naopak začal platit pojistné poplatky) a často i jejich rodinné příslušníky. Za druhé: spolky vyplácely zpravidla jen část ušlé mzdy, tak aby se nemocným méně vyplácelo nemoc simulovat. Za třetí: členové spolku sami navštěvovali tyto nemocné. To mělo vedle praktického významu kontroly i určitý morální rozměr - morální podpora skutečně nemocných členů, což vedlo opět k utužení sociálního kapitálu. Je nutné také zdůraznit postřeh, který uvádí Chalupníček a Dvořák, a který veřejné systémy většinou ignorují : „Zabránění morálnímu hazardu bylo hlavním důvodem, proč i lóže [střední článek řízení mezi řády a jednotlivými spolky, pozn. autora], přidružené k řádům, si podržely kontrolu nad svým nemocenským pojištěním. Pohřební pojištění, které netrpí problémem morálního hazardu, tak jako nemocenské pojištění, bylo centralizovány.” [12]. Dodejme, že často existovala i tzv. karenční lhůta.

V počátcích většina spolků oficiálně přijímala za členy osoby jen určitého věku - obvykle 18 až 40 let (Během viktoriánské a edvardovské éry vzrostl průměrný věk ze 45 let ve 30. letech 19. století na 68 let v roce 1911). Také chronicky nemocní a osoby vykonávající nebezpečná povolání (jmenovitě horníci) byly odmítáni. Dle P. Chalupníčka a L. Dvořáka však byly ve skutečnosti mnohé spolky v tomto ohledu benevolentní a navíc se mnohé uchylovaly k charitě. (Do spolků také vstupovali a platili poplatky i lidé, kteří tento typ pojištění vzhledem k jejich majetkovým poměrům nepotřebovali). V pozdějších dobách byl tento problém vyřešen, díky spolehlivějším datům, diferenciací poplatků a starším a mladším lidem bylo dovoleno se připojit. To umožnilo, aby se členy stali mladší i starší lidé, a také chudí. Osoby vykonávající nebezpečná povolání problém vyřešily zřizováním vlastních spolků, kde si platily kvůli většímu riziku větší poplatky [13].

Do spolkového života se zapojovali i zaměstnavatelé. Vytvářeli vlastní spolky, které dle příkladů uvedeného J. Chodesem poskytovaly podporu jejich zaměstnancům v případě úrazu, onemocnění nebo pohřbu. Jiný příklad uvádí mateřské podpory. Dále existovaly i spolky, které se orientovaly na to, aby jejich členové získali bydlení (building society). Byly to instituce pracujících, které půjčovaly peníze členům na nákup bydlení. Například již zmíněný J.Chodes uvádí, že:  „Mezi roky 1918 a 1939 polovina domů postavených v Anglii byla s podporou fondů stavebních spolků.“ [14].

I když není lehké zjistit přesné počty pojištěnců (některé údaje viz kapitola 15 a pro České země viz kapitola 13), tak je z pramenů zřejmé, že pojištění pomocí svépomocných spolků bylo v dobách před zavedením státního povinného pojištění masovou záležitostí. K roku 1872 uvádí D. Chalupníček a L. Dvořák pro Anglii a Wales odhadované množství 32 tisíc svépomocných spolků (větší část jich byla neregistrovaných) s přibližně 4 milióny členů. Dále citují, že během druhé poloviny 19. století přibližně 30% anglických horníků příslušelo k registrovaným svépomocným spolkům, ale téměř každý pracují byl zřejmě členem přinejmenším jednoho neregistrovaného lokálního spolku. V USA bylo dosaženo vrcholu ve 20. letech 20. století, kdy byl zhruba každý třetí americký muž členem některého ze spolků [15]. Pokud byl pracující takto pojištěn, tak tím byla v nepříznivých dobách zajištěna alespoň částečně také jeho rodina.

Zajímavé je, že tehdejší pojišťovací společnosti nebyly příliš úspěšné v konkurenci se spolky. Jednak si účtovaly vyšší pojistné poplatky (musely zaměstnávat prodejce pojištění). Za druhé neměly velkou důvěru pracující veřejnosti. Členové spolku sami měli možnost podílet se na řízení spolku a mohli snadno kontrolovat jeho hospodaření. Pojišťovací společnosti se tak spíše orientovaly na bohatší klientelu a podnikovou sféru [16]. Vliv jistě měly i výše zmíněné sociální benefity, které představují další přínos.

Postupný úpadek a zánik svépomocných spolků nastal zpravidla až po zavádění státního povinného sociálního a zdravotního pojištění, i když jisté státní zásahy byly přijaty i dříve (státní systém vznikl již v 70. letech 19. století). Ve Velké Británii byl v roce 1911 schválen zákon o národním zdravotním pojištění (tzv. National Insurance Act), který rozšířil stání dávky placené povinnými příspěvky zaměstnavatelů a zaměstnanců (tato povinnost byla později rozšiřována). Spolky se sice staly součástí státního pojištění, ale postupně upadaly a po druhé světové válce byly z pojištění vypuštěny [17]. Dodnes však ve Velké Británii některé svépomocné spolky existují. V USA se spolky nedokázaly ve 20. a 30. letech 20. století nejen vyrovnat s nákladnějšími regulacemi ve zdravotnictví a vytlačováním skrze rostoucí státní aktivity, ale ani s regulací spolkové činnosti, kterou sami spolky prosazovaly (např. zákaz kombinovat pojištění se spořením). Krize 30. let (v roce 1935 Kongres přijal zákon o důchodovém pojištění a o podpoře v nezaměstnanosti) a druhá světová válka urychlily úpadek spolků v jejich původním rozsahu [18].

Zánik spolků přivedl velké finanční prostředky spravované těmito spolky (a samozřejmě i prostředky těch, kteří se spoléhali jen na svoje vlastní úspory, pojišťovací společnosti nebo rodinu) do moci vlád jednotlivých států.

Stejně jako jiné oblasti lidské činnosti se i svépomocné spolky někdy potýkaly s problémy. A přestože spolky byly vládami postupně vytlačeny, jejich historie ukazuje, že i bez státního donucení se mohly vytvořit a dlouhodobě působit soukromé systémy sociálního a zdravotního pojištění. O tom, že spolky byly poměrně úspěšné (alespoň ve Velké Británii) svědčí i fakt, že počet lidí na tzv. Poor Law Support (podpora chudých mající svůj počátek za vlády královny Alžběty I.) v Anglii a Walesu klesl mezi lety 1850 až 1900 z 5.7% na 2.5% [19]. Historie se sice nedá opakovat, ale je evidentní, že dnešní lidé podceňují tvůrčí schopnosti obyčejných občanů se o sebe postarat.

14. Potřebujeme povinné pojištění? Aneb jedna historická zkušenost

Je to již mnoho desetiletí, co je v našich končinách zavedeno povinné sociální (tj. i důchodové a nemocenské) a zdravotní pojištění. Pro zavedení těchto pojištění byly důležité zejména roky 1888-9. V roce 1888 začal platit zákon o povinném úrazovém pojištění (přijat 1887) a o rok později zákon o nemocenském pojištění (přijat 1888). Mimochodem tyto zákony byly přijaty za konzervativní vlády premiéra E. Taaffeho, která se tak snažila reagovat na vzrůstající socialistické hnutí. Tato povinná pojištění se však nevztahovala na zemědělské, lesní a domácí dělnictvo [1]. Již však dříve - od roku 1860 - nařizoval živnostenský zákon (přijat 1859) podnikatelům: „…zakládat pokladny v závodech továrního typu a v provozech s nebezpečným povoláním.“ [2].

Působnost zákonů z let 1888-9 se postupně rozšiřovala, pořád však existoval prostor pro dobrovolné pojištění u nezahrnutých profesí. Ten zmizel roku 1926, kdy vstoupil v platnost zákon o povinném pojištění zaměstnanců pro případ nemoci, invalidity a stáří (přijat 1924), tento zákon byl a je dodnes považován za pokrokový. Pojištění se vztahovalo na všechny námezdně zaměstnané osoby a i domácí dělníky [3]. A velmi důležité bylo, že neplacení pojistného bylo napříště považováno za trestný čin [4]. Přes tak dlouhou dobu je dnes obtížné vidět, že se řada zaměstnanců sama o své vůli dobrovolně zajišťovala a nebo byla pojištěna svými zaměstnavateli pro případ nemoci, úrazu, nezaměstnanosti a případně i stáří atd. My si to demonstrujeme na řadě zaznamenaných případů, a to konkrétně na situaci v zemích Koruny české před zavedením plošného povinného pojištění v roce 1926 (především pak na situaci v 19. století). Budeme se však zabývat jen závodními, bratrskými a spolkovými pokladnami a prozkoumáme i možnost tvorby vlastních úspor. Nebudeme se naopak zabývat pojištěním v komerčních pojišťovnách, institucí výminku (u sedláků) ani „pojištěním“ pomocí velké rodiny atd.

Závodní a bratrské pokladny

Závodní pokladny byly zřizovány podnikateli, kteří obvykle složili větší finanční obnos jako základ pro pokladnu. Do těchto pokladen přispívali dost často i dělníci. Bratrské pokladny, které působily v báňské a hutní výrobě, si vydržovali sami členové, ale jejich správa byla většinou v rukách majitelů podniků [5]. Od roku 1860 nařizoval sice výše zmíněný živnostenský zákon podnikatelům zřizovat závodní pokladny a horní zákon z roku 1854 bratrské pokladny, ale fakticky nic nenutilo (žádné sankce) podnikatele tyto pokladny zřizovat [6]! Přesto tak mnozí o své vůli činili. Než se podíváme na konkrétní příklady, tak je třeba uvést, co bylo převážně cílem pokladen: „Závodní pokladny poskytovaly podpory v nemoci, v invaliditě a pozůstalým při úmrtí dělníka.“. „Bratrské pokladny … poskytovaly podporu v nemoci, při úrazu, invaliditě a ve stáří.“ [7].

Můžeme samozřejmě uvést řadu příkladů závodních pokladen. Na Moravě je uváděna jako nejstarší instituce tohoto druhu pokladna (penzijní ústav) vzniklá v továrně na lněné zboží v Janovicích u Rýmařova již roku 1834 [8]. Ještě starší však byly zřejmě bratrské pokladny v Rosicko-Oslavanském revíru [9]. V Čechách patřily k nejstarším bratrské pokladny při Schwarzenberských dolech v Ratibořských Horách a v Černé v Pošumaví [10]. Dalšími příklady mohou být pokladny při přádelnách lnu v okolí Trutnova, pokladna strojní továrny v Plzni nebo: „pokladna u firmy J. Liebieg a spol. ve Svárově [u Liberce, pozn. aut.], kterou majitel dotoval částkou 4 400 zlatých ročně.“ Tato poskytovala vedle podpor v nemoci i léky a hradila pobyt v nemocnici [11]. Podpory v nemoci v severních a severovýchodních Čechách činily v pokladnách na přelomu 70. a 80. let asi polovinu dělnické mzdy. V Praze vznikla v roce 1864 „Centrální nemocenská a podpůrná pokladna pro strojírenské dělníky“, ta hradila léky, lékařskou pomoc a podporu v nemoci ve výši 50 % mzdy po dobu 3-6 měsíců. Dělníci přispívali do pokladny 2 % ze své mzdy a podnikatel 20 krejcarů na dělníka za rok + 2 zlaté jednorázového vstupného za dělníka [12].

Kilo chleba stálo podle L. Dvořáka v letech 1860 až 1880 cca 8-15 krejcarů a masa 41-62 krejcarů [13]. V průmyslovém Brně vznikla „Ústřední nemocenská a invalidní pokladna pro dělníky od železa a kovu“ a ještě významnější „Dělnická nemocenská a penzijní pokladna brněnských soukenických a vlnařských závodů a dílen pracujících ve mzdě“ jejíž stanovy byly přijaty roku 1870 a k níž přistoupilo 35 firem (později jich bylo 60-80), tato vyplácela později i penzi [14]. Dělníci do ní platili dle profesí 1-1,65 % ze své týdenní mzdy a podnikatelé 40 % částky dělnických příspěvků (dle stanov z roku 1876). Podpory v nemoci byly od 35-54 % mzdy (procentně nižší u více vydělávajících dělníků) [15]. Svoji pokladnu mělo i proslulé „Vítkovické horní a hutní těžířstvo“ a od roku 1864 i „Spolek pro chemickou a hutní výrobu“ z Ústí nad Labem. Pokladna Spolku (vedle vyplácení podpor) platila závodního lékaře a v areálu továrny byl zřízen nemocniční pokoj. Roku 1880 byl Spolkem založen penzijní fond pro úředníky, který poskytoval po 10 letech služby penzi 40 % platu, tato částka s každým dalším rokem vzrostla o 3 % [16]. A tak by se dalo pokračovat.

Bratrské pokladny vznikaly zpravidla v oblastech s těžbou nerostů a hutní výrobou. Mnoho bratrských pokladen bylo v uhelných pánvích severních Čech, severní Moravy, na Plzeňsku, Kladensku, Rosicku atd. Můžeme jmenovat třeba pokladnu u „Pražské železářské společnosti“ na Kladensku nebo pokladnu ostravských uhelných dolů při „Severní dráze císaře Ferdinanda“. Spojené pokladně Rosických báňských podniků platili horníci 5 % své mzdy do penzijní a pouze 1 % do nemocenské pokladny. V nemoci pak dostávali od 3. dne podporu ve výši 33 % své mzdy. Penze v invaliditě pak byly pouze kolem 30 zlatých za rok [17].

Pokladny měly od několika desítek do tisícovek členů. Pro zaměstnavatele bylo založení pokladny docela výhodné, umožňovalo totiž udržet pracovní sílu – zejména kvalifikované dělníky, protože vklad a výhody z pokladny byly úplně nebo částečně nepřenosné (později při spojování pokladen však již přenosné mohly být alespoň mezi spojenými pokladnami) [18]. Pokladny tak mohly lákat především zaměstnance toužící po jistotě.

Spolkové pokladny

Část zaměstnanců však byla se závodními a bratrskými pokladnami nespokojena, a to z výše popsaného důvodů nepřenosnosti. V 19. století bylo běžné, že zaměstnanci docela často měnili místo, kdykoliv se jim naskytly lepší podmínky jinde, a to i přes to, že v kapitole 7 jsme viděli, že zaměstnavatel mohl donutit alespoň teoreticky k návratu do práce, po dobu výpovědi a požadovat po něm náhradu utrpěných škod. Pokud část zaměstnavatelů nezakládala pokladny (ignorovala prostě předpisy) nebo nevyžadovala v založených pokladnách povinnou účast (u horníků měla být dle horního zákona z roku 1854 účast v případě existence pokladny povinná [19]), měla pak v očích takovýchto zaměstnanců konkurenční výhodu. Otvíral se tak i prostor pro další formu zajištění, kterou využívaly i profese mimo průmysl. Jednalo se o svépomocné spolky, které provozovaly tzv. spolkové pokladny. Spolky byly většinou (některé byly však starší) vytvořené na základě zákonů o spolkovém a spolčovacím právu (z roku 1867) a mnohdy měly výhodnější podmínky pro pojištění než závodní pokladny [20].

Příkladů najdeme opět více. V Liberci působila od roku 1870 „Všeobecná dělnická nemocenská a invalidní pokladna“ poskytující nemocenské podpory, invalidní a starobní penze a pohřebné. O rok dříve vznikla v Brně „Všeobecná dělnická nemocenská a podpůrná pokladna“ [21]. Vznikaly i oborové pokladny. Jako byla například nemocenská pokladna brněnských knihtiskařů z roku 1863 a později i „Invalidní, penzijní, vdovská a sirotčí pokladna moravských knihtiskařů“, holešovský „Spolek vzájemně se podporujících mistrů řemeslnických“ nebo spolek na podporu nemocných koželužských tovaryšů v Třebíči založený roku 1876 [22] atd. Jak již bylo uvedeno tuto formu zajištění užívaly i profese mimo průmysl, tj. profese, které nebyly zahrnuty do povinného úrazového a nemocenského pojištěni z let 1888-9. Jako příklady lze uvést pražský spolek porodních báb z roku 1890. U tohoto spolku: „Podpora [v nemoci, pozn. aut.] byla maximálně po dobu 10 týdnů za rok ve výši 3 zlatých týdně…, v případě úmrtí 50 zlatých.“ To vše za zápisné 1 zlatý a příspěvek 38 krejcarů měsíčně a s kvalifikační lhůtou (tj. čekací - ta byla u spolků dost častá)  1 rok [23]. Dále lze uvést „Jednotu domobranců na Menším městě Pražském“ z roku 1897 (kde o výši příspěvku a výši a délce podpory rozhodoval individuálně výbor spolku), židovský ženský spolek z Prahy-Holešovic a Bubnů z roku 1896 vzniklý na podporu chudých šestinedělek, vdov a sirotků, „Podpůrný spolek lesních dělníků“ v Českém Krumlově, odborný spolek služebných z Brna založený roku 1910, který měl mimo případných podpor (v nezaměstnanosti a stáří) poskytovat také právní ochranu, ubytování atd. [24]. A dalo by se pokračovat. Po suchém výčtu je třeba připomenout, že právě spolky a jejich pokladny byly velmi pestré v poskytování různých podpor a nejen jich (vzdělání, sdružování, zábava atd.).

Rozsah pojištěnosti

Tehdejší rozsah pojištěnosti je obtížné určit. V literatuře se uvádí údaje jen za některá odvětví (průmysl a těžba) a oblasti, a to jen v hrubých rysech. Například na průmyslovém Liberecku a v severovýchodních Čechách bylo v roce 1866 pojištěno 14.5 % zaměstnanců v textilním průmyslu (bylo zde však mnoho domácích dělníků), ale v Brně to bylo roku 1870 50 % továrních dělníků. Dle údajů z roku 1869 bylo na Ostravsku pojištěno z horníků v uhelných dolech asi 45 % a u hutníků to bylo více [25]. Ve stejném roce bylo pojištěno 75 % strojírenských dělníků ve středních Čechách včetně Prahy. Celkem pak v celé monarchii zhruba: „…z celkového počtu dělnictva zaměstnaného v průmyslové a živnostenské výrobě a při těžbě uhlí a rud bylo pojištěno u některého ze zaopatřovacích ústavu [pokladen, pozn. aut.] 55 % dělníků.” [26]. V tom jsou však zahrnuty i povinné společenstevní (tj. živnostenských společenstvech - jako byla pokladna společenstva tkalců v Prostějově poskytující nemocniční ošetření) a cechovní pokladny (např. cechu soukeníků v Liberci) – předpis se však ani zde masově neprosadil a byl často ignorován [27]. Nejčastější podporou byla podpora v nemoci, další podpory byly např. na nájem, stravu, výuku atd. [28]. Z výše uvedených dat je zřejmé, že pojištění bylo masovou záležitostí. A také že zřizování pokladen bylo spíše dobrovolným aktem než důsledkem zákonů z let 1859 a 1854 (pojištěno 45 % horníků na Ostravsku atd.). Autor nezná žádné podobné údaje z našich zemí pro rozsah pojištěnosti profesí mimo průmysl.

Kompenzace rizika

Musíme se zmínit také o tom, že mzdy za práci v nebezpečných a náročnějších profesích (např. horníci, hutníci a některé další dělnické profese – chemický, ale i textilní průmysl atd.) kompenzují rizika plynoucí z této nebezpečnosti a náročnosti. Jinými slovy zaměstnanci v profesích v kterých hrozí více úrazů, nemocí nebo úmrtí dostávají na svobodném trhu vyšší mzdy. Toho si všiml i sám velikán Adam Smith: “Mzdy pracujících kolísají s lehkostí nebo obtížností práce, její čistotou nebo špinavostí, s vážeností nebo nevážeností daného zaměstnání.“ [29]. A tato skutečnost je potvrzena citovanou empirickou studií (obsahuje rozbor dalších studií) od Murraye pro pozdní císařské Rakousko a je také potvrzena daty. Třeba horníci a hutníci patřili k nejlépe placeným skupinám dělnictva. Takový havíř si mohl dle odhadů ve 4. čtvrtině 19. století ušetřit za pracovní kariéru 3 až 6 tisíc zlatých (to stačilo na založení dobře vybavené živnosti). Spolek pro chemickou a hutní výrobu vyplácel dělníkům vyšší mzdy než bylo v té době jinde obvyklé atd. Jeví se také, že zavedením pojištění míra kompenzací klesá - de facto jsou kompenzace a pojištění substituty [30].

Spoření

Tím se dostáváme ke spoření – lidé si mohli jednoduše peníze na horší časy našetřit sami (to neplatí samozřejmě jen pro „kompenzovaná“ povolání, tam však pracovníci těžili z vyšších mezd). Pravda je, že s tím mohli mít někteří z počátku (někteří trvale) potíže, protože nebyli zvyklý na to, že jim zůstávají peníze navíc. Při dřívějším životě v agrární společnosti se žilo tak říkajíc z ruky do úst. Potřebné vzory bylo nutné nejprve objevit a pak se je naučit (mimochodem toto objevování a učení současný systém potlačuje). Nicméně možnost sám si naspořit mohla být důvodem proč někteří zaměstnanci - jako třeba právě horníci, o pojištění příliš nestáli [31].

Shrnutí

Na uvedené historické zkušenosti českých zemí jsme ukázali, že i bez povinného pojištění jsou pracující se sami schopni masově (netvrdíme všichni!) a dobrovolně pojistit (a tím zajistit i své rodiny) a není třeba je nutit. Viděli jsme také, že zaměstnanci dostávají ve více rizikových profesích – tedy tam kde hrozí více úraz, nemoc a smrt – vyšší mzdy. Je také zřejmé, že poskytovat pojištění bylo výhodné i pro zaměstnavatele. Dále je zřejmé, že ne všichni zaměstnanci stáli o pojištění, a tudíž zavedení povinného pojištění nerespektovalo jejich svobodnou volbu. I když naše znalosti nejsou úplné, zdá se také, že tzv. divoký kapitalismus měl více tváří, než pouze tu, s kterou se často setkáváme v učebnicích dějepisu a politických výrocích.

Je také nutné si uvědomit několik dalších skutečností. Výše uvedený systém převážně soukromého pojištění (a zřejmá inspirace systému povinného pojištění) byl průběžným systémem, což je pochopitelné vzhledem k tehdejšímu vývoji počtu obyvatel. Tento systém byl také pružný, což dokazují poměrně časté úpravy stanov, plynoucí z praktického fungování pokladen. Dále pokud pokladny hospodařily se ztrátou (větší výdaje než příjmy), nemohly se spolehnout na to, že jejich ztrátové hospodaření bude kryto například z daní občanů.

Konečně ani dnes není u nás řada lidí pojištěna pomocí povinného pojištění. Například lidé, kteří nemají legální příjmy si mnohdy neplatí o své vůli sociální pojištění. Nebo osoby samostatně výdělečně činné si dnes nemusí platit nemocenské pojištění.

Dostatečnost?

Zbývá však ještě jedna otázka – bylo toto převážně soukromé pojištění dostatečné? Na to je ovšem těžké odpovědět! Za prvé každý si pod pojmem dostatečné představí něco jiného. Proto prohlásíme-li nějakou úroveň pojištění za dostatečnou, jedná se o ryze arbitrární úroveň. Za druhé soukromé pojištění bylo velmi pestré, zejména se to týkalo spolkového pojištění, ale nejen jeho. V soukromém pojištění se lidé sami dobrovolně dohodli (pokud ovšem nechtěli zůstat mimo kolektivní pojištění) dle svého uvážení a také časových preferencí, co a jakým způsobem se bude pojišťovat. Naopak povinné pojištění je uniformní produkt, který vůbec nemusí respektovat a nerespektuje uvážení a časové preference některých svých účastníků. Za třetí je to obtížné z důvodu nedostatku zachovaných dat. To brání i porovnání soukromého pojištění s povinným, můžeme tak provést jen hrubá dílčí porovnání. Porovnáme-li pro příklad povinné nemocenské pojištění zavedené v letech 1888-9 pro výše uvedené profese, tak v případě nemoci dostával dělník od 3. dne po dobu min. 20 týdnů 60 % obvyklé denní okresní nebo místní mzdy (již nás nepřekvapí, že se opět mnohdy nepostupovalo dle zákonů a tak tuto hodnotu lze brát jen za orientační)  při odvodech 1,2 až 3 % mzdy (pokud to nestačilo na výplatu dávek, měl sáhnout do kapsy podnikatel) [32], s daty uvedenými výše ohledně závodních a bratrských pokladen (33-54 % své předchozí mzdy), dostáváme pro povinné pojištění o něco vyšší údaje, a to jak pro dávky tak pro příspěvky.

Obtížné je také určit zda lidé byli spokojení se zavedením povinného nemocenského a úrazového pojištění v letech 1888-9. V letech 1879-85 přišlo velké množství peticí k sociálním otázkám (tedy nejen k pojištění) na Říšskou radu [33]. Naopak povinné úrazové a nemocenské pojištění v letech 1888-9 v dotčených odvětvích tlačilo na přechod od tovární k domácké výrobě (tzv. rozptýlené manufaktuře), aby se zaměstnavatelé a zaměstnanci vyhnuli tomuto pojištění (to právě neplatilo pro domácké dělníky). Domácí dělnictvo však zpravidla vydělávalo méně než tovární dělnictvo, a také jeho produktivita byla nižší. Došlo tak k obrácení pokroku (nebo jeho zpožďování) s dopadem na uspokojování potřeb spotřebitelů. Objevily se také žádosti o osvobození od povinného pojištění. Příkladem může být žádost tisíců zaměstnanců knížat ze Schwarzenberka, kteří již byli lépe pojištěni (například v případě neschopnosti následkem úrazu byla dávka ve výši 75 % pobírané mzdy místo max. 50 % u povinného pojištění) a využívali i bezplatného lékařského ošetření (toto bylo často využíváno i jejich příbuznými) u knížecích sociálních zařízení [34].

Místo shrnutí

Historik L. Fasora uvádí ve své knize „Dělník a měšťan“, že dle živnostenského řádu z roku 1859: „Zřízení pokladen mělo stále fakultativní ráz, obecně definované principy nebyly po dlouhou dobu nijak rozvedeny ani specifikovány a v podstatě tedy zřízení zabezpečení záviselo na libovůli zaměstnavatele.“ I přesto konstatoval (zde již citovaný) J. Janák, že v letech 1860 až 1888 došlo k velkému rozmachu podpůrných spolků a závodních podpůrných pokladen. Fasora dále uvádí pro pozdější dobu (po roce 1888), že v řadě nemocenských pokladen drželi otěže organizace pevně v rukách zaměstnavatelé, ale jen zřídka zde došlo k zásadním a křiklavým porušením pravidel, které by řadové členy přiměla k odchodu. Byl zde navíc relativně větší příspěvek zaměstnavatele. Zaměstnavatel přechodem dělníka k veřejné okresní nemocenské pokladně ztrácel významnou část své sociální kontroly a neměl zájem dělníky v této cestě k větší nezávislosti podporovat [35]. Zaměstnavatel si tedy za větší sociální kontrolu musel připlatit. Dále Fasora uvádí, že u  spolkových pokladen ležela naprostá většina finančních příspěvků na členech spolků a od zaměstnavatele se dal čekat jen malý příspěvek [36].

Jaká byla situace ve veřejných okresních pokladnách ohledně pevné ruky dle L. Fasory? „Nelze však určitě tvrdit, že by poměry v okresních pokladnách pod sociálně demokratickou kontrolou byly prosty oligarchismu….Talentovaní machiavelisté uvnitř sociálně demokratického tábora správně vycítili, že právě nemocenské pokladny představují jako mocenská základna ideální prostor, nabízející poměrně slušný výdělek s minimem rizika a malým pracovním nasazením, snadnou možnost eliminace kritiků a tedy petrifikace vlastního postavení a také obrovský prostor pro vytváření klientských sítí na bázi distribuce těžko dostupného, ale velmi žádaného statku, jakým byla kvalitní zdravotní péče.“. Autor pokračuje dále: „V činnosti pokladen a pojišťoven se mnohem více než třídní boj a socialistická politika projevovala otázka národnostní a boj o kontrolu obrovských finančních prostředků mezi různými zájmovými skupinami napříč politickým spektrem i napříč frakcemi uvnitř sociální demokracie.“ [37]. Nedá se toto nazvat negativní externalitou?

15. Dobrovolné nemocnice, lékařská péče a stát ve viktoriánské Velké Británii

Seznam podkapitol:

15. Dobrovolné nemocnice, lékařská péče a stát ve viktoriánské Velké Británii
15.1 Dobrovolné nemocnice a jejich financování
15.2 Fungování dobrovolných nemocnic
15.3 Další dobrovolné nemocnice a rozsah dobrovolné péče
15.4 Špitály a rozdíly v kvalitě péče oproti veřejným nemocnicím
15.5 Ústavy pro duševně choré, infekční nemocnice a charita
15.6 Zhodnocení

15.1 Dobrovolné nemocnice a jejich financování

Dnes se to zdá téměř neuvěřitelné, ale v minulosti byla Velká Británie zemí, která měla systém soukromých převážně charitativních nemocnic a jiné lékařské péče. Tento systém byl docela rozsáhlý a nevedl si na tehdejší dobu nějak špatně. V této kapitole si tuto historii přiblížíme. Okrajově se zde budeme zabývat i lékárnami a léky.

Počátky nemocnic

Až do doby vlády krále Jindřich VIII. v 16. století byly v Británii církevní nemocnice. Ovšem tento král si neliboval jen v popravách svých exmanželek, ale rozhodl se i odloučit Anglii od Říma a zároveň při té příležitosti zrušit kláštery a vylepšit tak královské finance. Tím však zanikly i tyto nemocnice. V samotné Anglii existovalo asi na 500 církevních nemocnic. [1]. Až pak v 18. století zažila Británie rostoucí počty zakládaných nemocnic pro potřebné. První takové nemocnice vznikly roku 1720 a 1729 ve Westminstru a Edinburghu [2]. Tyto tzv. dobrovolné nemocnice (voluntary nebo endowed hospitals) však byly založeny na sekulární basi a byly založeny na charitě. Tím se Británie odlišuje od situace v Českých zemích, kde kláštery nikdy zcela nezanikly a klášterní nemocnice působily až do 20. století [3]. Například v Londýně do začátku 19. století ošetřovaly dobrovolné nemocnice přes 20 tisíc pacientů za rok. Také ve Skotsku mnoho nemocnic mělo původ v 18. století. Ve Walesu až v raném 19. století. V půlce 19. století bylo těchto nemocnic v Británii kolem 250 [4].

Komu dobrovolné nemocnice sloužily a komu nesloužily

Nemocnice měly především sloužit lidem, kteří si nemohli dovolit zaplatit léčbu. Většina dobrovolných nemocnic byly tzv. obecné (general) nemocnice, ale později vznikly i jiné typy dobrovolných nemocnic. Do těchto nemocnic nebyly přijímány děti, nevyléčitelně nemocní, chronicky nemocní, lidé s infekčními nemocemi, duševně nemocní lidé a těhotné ženy [5]. Jiný zdroj uvádí, že nebyly přijímány těhotné ženy, děti pod 6 let, šílení, lidé s neštovicemi a pohlavními chorobami a jinými infekčními a horečnatými onemocněními. Mnohé nemocnice odmítaly chronické případy. Z počátku byli odmítání i lidé, kteří si mohli dovolit zaplatit za léčbu a v Anglii a Walesu i lidé pobírající podporu v rámci veřejného chudinského práva (Poor Law), které provozovalo vlastní nemocnice. A to zaprvé nemocnice (či spíše jen lůžka) přímo v rámci chudobinců (workhouse) a za druhé separované nemocnice chudinského práva od roku 1867.

Zpět ale k dobrovolným nemocnicím, tyto sloužily především chudým z měst a průmyslu (dále uvidíme, že to ovšem není tak docela pravda) [6]. Tj. zasloužilým nebo též poctivým chudým. Pokud použijeme rozdělení obyvatel filantropa Ch. Bootha, který ve své několika svazkové publikaci "Life and Labour of the People in London" rozdělil obyvatele Londýna do několika skupin A (nejchudší) až H (horní střední vrstva). Tak se mezi poctivé chudé neřadila jistě skupina A, která tvořila asi 0.9% obyvatel města a zahrnovala i polokriminální živly. Otázkou je skupina B (7,5% obyvatel města), do které již patřili lidé pracující, byť práce byla příležitostnější (v Londýně šlo převážně o pracovníky v docích, kde práce závisela na množství zboží k nakládce a vykládce, které mělo tendenci kolísat).

Neléčitelní pacienti a chroničtí pacienti (ti původně ovšem byly do dobrovolných nemocnic přijímáni) byli posíláni do nemocnic chudinského práva [7]. To se muselo týkat tedy i morálně pochybných (nezasloužilých) jedinců. Důvodem pro tato omezení byl fakt, že přijetím nevyléčitelných, chronicky nemocných a pacientů s infekcemi nebo duševními nemocemi nemohlo být nic získáno [8]. Důvod pro morálně pochybné jedince není uveden, ale téměř jistě nebylo cílem je za jejich chování odměňovat. Naproti tomu S. Cherry uvádí, že: „Chroničtí nemocní pacienti byli přijímáni pro vymezenou dobu léčení.“ A že z počátku byli někdy zřejmě přednostně přijímáni mužští živitelé rodin, zvláště v menších institucích v oblastech s těžkým průmyslem a těžbou [9]. Co se týká dětí tak se uvádí možnost přijmutí přidušeného dítěte, ale děti trpící infekčními anebo neléčitelnými nemocemi byly odmítáni právě kvůli neléčitelnosti anebo kvůli tomu, že omezené prostředky nestačily na dlouhodobou léčbu [10]. Historička M. Higgs uvádí, že lidé s infekcemi nebyli do nemocnic připouštěni kvůli neléčitelnosti infekcí a kvůli tomu, že hrozilo roznesení infekce. Výjimkou bylo Skotsko, kde byly tyto případy přijímány, a kde měly nemocnice separovaná oddělení pro případy neštovic a horečnatá onemocnění [11] Ve Skotsku ovšem bylo méně veřejných chudobinců (poorhousů) než chudobinců (workhouse) v Anglii a Walesu vzhledem k populaci [12], a to mohlo mít vzhledem k existenci vytěsňovacího efektu také vliv. Pojďme si nyní dobrovolné nemocnice blíže popsat.

Financování dobrovolných nemocnic

Jak bylo již uvedeno, tak dobrovolné nemocnice byly založeny na charitě [13]. “Musely generovat svůj příjem z množství různých zdrojů včetně regulérních příspěvků, kostelních sbírek, odkazů, ad hoc donací od jednotlivců a podnikání, a inscenováním charitativních zábav.” Některé z nemocnic (endowed hospitals) byly založeny na základě velkého odkazu, který pokud byl dobře investován, poskytoval pravidelný zdroj příjmů [14]. Ve viktoriánské době se prý snadněji získávaly prostředky pro děti a mládež než pro staré lidi, pro akutní než chronické nemoci, pro poctivé chudé než pro ostatní a pro fyzické než duševní poruchy [15]. Zřejmě v té době lidé více preferovali vkládat finanční prostředky spíše do charit zaměřených na nadějnější případy. Pokladník nemocnice mohl zvýšit příjem nemocnice poukazem na množství úspěšně ošetřených a vyléčených pacientů v lokálním tisku nebo ve výroční zprávě [16]. Tím promlouval do financování nemocnic i významný kvazi-tržní prvek – nemocnice se špatnými výsledky mohly získat jen omezenější prostředky. Nemocnice nebyly založeny za účelem dosažení zisku, ale dosažená ztráta měla vliv na další působení daných nemocnic v oboru poskytování zdravotní péče.

Vraťme se však ještě ke způsobu financování dobrovolných nemocnic. Historička M. Higgs uvádí příklad, kdy přispívala na nemocnici rejdařská firma, protože nemocnice poskytovala péči v případě nehod firemním zákazníkům a posádkám. [17]. Jiný zdroj uvádí, že nemocnice upozorňovala místní zaměstnavatele, že řádně ošetření zaměstnanci by byli dříve schopni znovu pracovat. V té době bylo poměrně dost úrazů na nechráněných strojích. Šlo o zlomeniny a vykloubení, a proto někteří zaměstnavatelé udělali s dobrovolnými nemocnicemi úmluvu o ošetřování (a doplňme i placení tohoto ošetřování) těchto případů [18]. Nemocnice využívaly také tzv. sobotní sbírky (Saturday fund). Příklad z Birminghamu uvádí, že na tuto sbírku přispívali dělníci. Sobotní sbírka se zde stala organizací, kterou dělníci i kontrolovali. Od 50. let 19. století byly podobné fondy zřizovány i v jiných městech [19]. Jiný zdroj uvádí, že mnoho dělníků dávalo penci týdně ve snaze přispět na udržení jejich nemocnice [20]. Přičemž dobrovolné nemocnice byly charitativní instituce zakládané právě pro takovéto případy, protože chudí dělníci si nemohli léčbu dovolit. Rostoucí bohatství společnosti však dovolovalo i nižším vrstvám obyvatelstva postupně za léčbu platit. Tím se otevíraly i dveře tržním vztahům v úzkém slova smyslu. To bylo posilováno ze strany zaměstnavatelů výše uvedenými dohodami s nemocnicemi. A také tím, že: „Každý pacient, který si to mohl dovolit, zaplatil pár pencí vůči nákladům na medicínu.“ Nemocnice totiž měly své výdejny léků. S. Cherry uvádí, některé nemocnice později zavedly přímé poplatky za léčbu [21].

Později se také objevovaly další zdroje financování dobrovolných nemocnic. Horní a střední vrstvy poptávaly služby domácího ošetřování trénovanými sestrami a nemocnice jim za úplatu vyhověly [22]. Pokrok v lékařské vědě způsobil i zájem "lepších" pacientů o léčbu přímo v nemocnicích místo doma: "V odpověď nemocnice zavedly placená lůžka pro lepší pacienty. Nepřekvapivě, platící pacienti obvykle měli soukromé pokoje a lepší standard bydlení." [23]. Toto také představovalo jistý přechod od čisté charity k tržním vztahům. S. Cherry uvádí, že: „Do roku 1900 fondy pracujících byly hlavním zdrojem příjmu nemocnic významně v oblastech s těžkým průmyslem, a byly doprovázeny požadavkem na participaci a i řízení nemocničního managamentu.“ [24].

Dobrovolné nemocnice se mohly dostat a dostávaly se do finančních problémů. Dva takové případy uvádí M. Higgs - jedna z nemocnic byla uzavřena a druhá dostala dotaci od místní (civilní) farní autority. M. Ball a D. Sunderland uvádějí pro Londýn, že v roce 1893 léčil městský dobrovolný sektor 1, 7 milionů pacientů a vytvářel deficit asi 4%, některé z hlavních nemocnic byly v těžkých finančních problémech, ale tyto problémy vyřešil King’s Fund ustavený roku 1897, který byl opět charitativní organizací [25]. Finanční potíže mohly být vyvolány znehodnocením odkazů a nemožností sehnat dostatečné množství financí vzhledem k provozovaným aktivitám. Jak bylo výše uvedeno, tak vliv mohla mít i špatná pověst nemocnice. Dále někdy mohla vést k problému zpronevěra. Oproti veřejným jmenovitě státním nemocnicím, zde tak byla jistá míra finanční nestability. To však bylo i určitou výhodou, protože kvůli velké decentralizaci systému nehrozil krach tohoto systému jako celku anebo vše zahrnující zavádění mylných znalostí. Autor také nikde ve zkoumaných pramenech nenašel informaci o hromadnějším krachu a uzavírání nemocnic [26].

Opak byl pravdou. Výhodou dobrovolného financování nemocnic a jejich vyšší nejistoty bylo také paradoxně to, že neomezovalo jistoty druhých. K tomu F. A. von Hayek uvádí: "...s každým udělením naprosté jistoty jedné skupině se zákonitě zvyšuje nejistota ostatních. Zaručíte-li někomu pevně stanovený díl koláče, který je proměnný, musí část ponechaná ostatním úměrně tomu podléhat větším výkyvům než celek." [27]. Tato skutečnost pak mohla příznivě působit na vznik dalších typů nemocnic - viz dále. Je nutné podotknout, že ani dnes není v rámci veřejných systémů zdravotní péče věnována pozornost všemu, a že zdravotní daň-pojištění nekryje veškeré výdaje obyvatel na zdravotní péči. U nás jde například o operace, které lze provést pouze za úhradu v zahraničí, podobně není téměř k ničemu současný systém, pokud člověk trpí suchostí očí anebo nízkým krevním tlakem. Výdaje s tímto spojené realizuje člověk až poté, co odvedl peníze na zdravotní daň - tj. v situaci, kdy se jeho jistota zmenšila [28].

Zpět k dobrovolným nemocnicím. Přirozeně poptávka po jejich službách v případě potřebných občanů nebyla určována žádnou cenou, což být ani u charity nemůže. Výsledkem byla vysoká poptávka po službách nemocnic. Zájemci o léčbu tak mohli být a bývali odmítnuti, když byla všechna lůžka obsazena [29]. L. Mitton uvádí, že prioritu měly nejhorší případy, ty byly přijímány ihned, protože na lůžka jinak existoval pořadník. Nemocnice se také musely bránit zneužívání jejich charitativních služeb pacienty, kteří si léčbu mohli dovolit (viz dále) [30]. Jak ještě uvidíme, tak jistou formou řešení bylo ošetřování spojené pouze s kontrolami v nemocnici v kombinaci s domácím klidem – tzv. ambulantní (out-patient) péče. M. Ball a D. Sunderland vidí jako nevýhodu londýnských nemocnic to, že byly umístěny všechny příliš v centru Londýna a tudíž pro lidi ze vzdálenějších míst Londýna byly obtížně dostupné. Situace byla nejhorší na jihu Londýna. Tam se na přelomu století nakonec přemístila „King’s College Hospitál“. Zároveň oba autoři upozorňují, že centrálnější poloha nemocnic měla výhodu jednak při získávání financí – maximalizace oblasti pro získávání donací a za druhé umožnila maximalizovat získávání neformálních informací o nových (medicínských) technikách, protože specializovaná lékařská a výzkumná centra a pomocné lékařské služby byly v centru  [31].

15.2 Fungování dobrovolných nemocnic

Doporučení do dobrovolné nemocnice

Pro to, aby se člověk do nemocnice dostal, potřeboval doporučení od člověka, který na nemocnici přispíval - tj. mecenáše. To se netýkalo případů nehod, které vyžadovaly okamžité ošetření. Jak bylo již výše uvedeno, tak u mnoha nemocnic byli za přispěvatele přihlášeni zaměstnavatelé: "Pro příklad, mnoho městských nemocnic jako "Birminghamská obecná nemocnice" mělo velké množství zaměstnavatelů na svých ročních příspěvkových seznamech.". Někteří zaměstnavatelé mohli poskytovat lékařské zaopatření i pro rodinné příslušníky zaměstnance [1]. Zdá se, že v každé komunitě bylo známo, kdo je nejbližší mecenáš nemocnice. Tento mohl být kontaktován skrze lékaře nebo duchovního a možná i přímo [2]. L. Mitton uvádí k témuž následující: "V raně viktoriánských časech nebyl přístup do nemocnice darem lékařů: pacient potřeboval doporučující dopis od jednoho z mecenášů nemocnice." Takoví mecenáši měli v komunitě vynikající sociální pozici. Později bylo od tohoto systému, který tvořil překážku pro urgentní případy (což odporuje poněkud výše uvedenému) a potřebné případy upuštěno [3]. Výhodou tohoto systému bylo, že mecenáš měl lepší povědomí o žadateli a jeho majetkové situaci a mohl lépe předejít zneužívání charity. Nemocnice se však i pak musely bránit zneužívání jejich charitativních služeb pacienty, kteří si léčbu mohli dovolit. K tomu místo mecenáše sloužil krátký pohovor při příchodu do nemocnice, kde se nemocniční úředník dotazoval na plat, počet závislých dětí atp. [4].

Lékaři v nemocnicích

Nemocnice měla jako minimum několik čestných konzultantů pracujících na částečný úvazek a to zdarma a jednoho placeného chirurga [5], Konzultanti si udržovali jinak lukrativní privátní praxi a jako učitelé obdrželi část poplatků od studentů medicíny, které vyučovali v nemocnicích. Tento systém částečného úvazku zůstal zachován až do 20. století. Tvrdilo se, že: "...učení a péče o nemocniční pacienty byla zdrojem prestiže, ale ne přímého příjmu." [6]. L. Mitton uvádí, že: "...lékaři v nemocnici byli neplacení, jejich jediným výnosem byly zkušenosti, které získali. Doufali, že dělání jistého množství neplacené práce jako čestný konzultant, by jim pomohlo ustavit společenské styky. To by v obrat přineslo prestiž a udělalo jejich jména známá, a tak podpořilo jejich příjmy z privátní praxe [7].

Co se týkalo lékařského vzdělání obecně: "V roce 1800, většina lékařské výuky byla poskytována školami na principu zisku. Jen tři londýnské nemocnice měly připojenu lékařskou školu…“ Lékařské školy expandovaly, tak jak rostla poptávka. A také: "Do roku 1858, 12 z londýnských nemocnic mělo lékařskou školu, to odpovídalo 80% lůžek v obecných nemocnicích v hlavním městě." Lékaři potřebovali nemocnice pro učení a výzkum a mnoho nemocnic bylo pro tyto účely založeno v 1. polovině 19. století. Viktoriánské nemocnice se staly místem, kde nemoci mohly být předvedeny studentům. Díky tomu, že se jednalo o charitu, si nemohli pacienti stěžovat. "Nehody a mimořádné případy byly zvláště vybírány velkými nemocnicemi s vyučováním, protože poskytovaly užitečný materiál pro jejich studenty." [8]. L. Mitton tvrdí, že: "Bylo to ve viktoriánských časech, kdy se dobrovolné nemocnice vyvinuly do významných a prestižních center výzkumu a výuky.“ [9].

Restrikce a snahy o ně

Nicméně mezi lety 1856 až 1881 bylo ženám bráněno v přístupu na lékařské školy, klinické instrukce, zkoušky a lékařské licencování [10]. Státní registrace lékařských profesí začala již v roce 1858 [11]. Byl vydán tzv. "Medical Act 1858". Ten jednak určoval, že registrovat se mohou po zaplacení poplatku maximálně 2 libry (pro srovnání v letech 1850-1 dala málo placená práce v zemědělství 6 až 15 šilinků týdně, 1 libra tehdy měla 20 šilinků) osoby s příslušnou kvalifikací, které získaly lékařskou kvalifikaci v Anglii před 1. I. 1859. Osoby, které získaly kvalifikaci po 1.I.1859 neměly platit více než 5 liber. Registrovat se také nohly za poplatek, který stanový generální lékařský koncil osoby, které vykonávaly svoji praxi před 1. VIII.1815 [12]. Vzhledem k tehdejší průměrné délce života to bylo velmi prohibiční opatření. Dále rozhodnutí povolovalo v paragrafu XXXI každé registrované osobě dle její kvalifikace praktikovat lékařství a/nebo chirurgii v jakékoliv části říše (Her Majesty's Dominions) a nárokovat a získávat u každého soudu nárok na rozumné poplatky za profesionální pomoc, radu, návštěvu a cenu za poskytnuté léky nebo léčebné a chirurgické prostředky poskytnuté nebo dodané pacientům. Paragraf XXXII říkal, že: "Po 1. II. 1859 žádná osoba nebude oprávněna získat jakýkoliv poplatek u jakéhokoliv soudu za jakoukoliv lékařskou nebo chirurgickou radu, ošetření, nebo výkon jakékoliv operace, nebo za léky, které předepsala a dodala, jestliže neprokáže u soudu, že je registrovaná pod tímto aktem." [13]. Paragrafy XXXVI a XL pak zakazovaly zastávat funkci lékaře, chirurga anebo jiné lékařské profese v řadě s léčbou spojených institucí a vůbec se vydávat za lékaře, chirurgy, lékárníky a podobně, pokud nebyl člověk zaregistrován na základě tohoto aktu. V případě vydávání se za lékaře, chirurgy, lékárníky a podobně hrozila pokuta do 20 liber [14].

Dle seznamu (A) daného aktu je patrné, že registrovat se a prohlašovat za lékaře, chirurgy a jiné lékařské profese (a domáhat se u soudu nevyplacených odměn za práci a léky a pracovat pro řadu léčebných institucí) mohli pouze v podstatě absolventi univerzit a vysokých škol (University a College). Dle rozhodnutí „Medical Act 1886“ musel lékař pro dosažení registrace úspěšně zvládnout jak lékařství tak i chirurgii, zatímco do té doby stačil dle oboru působnosti jen jeden z těchto oborů [15].

Jak je patrné, tak šlo o monopolní praktiku, která měla za cíl velmi pravděpodobně cíleně omezit nabídku práce. V celém zkoumaném aktu není totiž zmínka o tom, že je zakázáno poskytovat lékařské služby občanům zdarma (stačilo jen se neprohlašovat veřejně za lékaře, chirurgy a jiné lékařské profese). Jaké jsou dopady restrikce nabídky práce? Při neměnné poptávce po dané práci, lze jen omezeně kompenzovat restrikce delší pracovní dobou (zde existuje riziko vzniku chyb z únavy), tudíž výsledkem budou vyšší ceny dané služby. To má samozřejmě největší dopad na nejchudší.

Samouci, nedostudovaní lidé, lidoví léčitelé nemohli nadále často vykonávat legálně svoji profesi, pokud tedy nebyli staří jako Metuzalém. A nemohli se ani domáhat legálně plateb za odvedené služby a léky. Přičemž řada onemocnění či úrazů nepotřebovala (nepotřebuje) špičkové lékaře, chirurgy apod. Stejně jako se může uživit druhořadý technik, chemik nebo automechanik se může uživit i druhořadý poskytovatel lékařských služeb. Je pravdou, že dle paragrafu XXXVI se zákaz zastávání funkce lékaře, chirurga anebo jiné lékařské profese netýkal nemocnic (dispensářů), které byly zcela podporovány dobrovolnými příspěvky, ale už pro lékařské profese u takových svépomocných a podobných spolků tato výjimka neplatila [16]. Ale i v případě dobrovolných nemocnic platil pořád paragraf XXXII o nemožnosti vymáhání platby za poskytnutou lékařskou službu či medicínu. To zvyšovalo náklady neregistrovaným poskytovatelům těchto služeb, přičemž cena těchto nákladů zmenšovala nabídku daných služeb. Tento fakt oslabovalo jen to, že daný akt nemohl být jistě všude a vždy vymáhán. Akt z roku 1858 se netýkal také dle paragrafu LV prodeje léčiv a zubařů. Tomu by nasvědčovalo i tvrzení, že ve zkoumané době praktičtí lékaři soutěžili o zákazníky s lékárníky a mastičkáři. A samozřejmě praktičtí lékaři soutěžili i s lékaři v nemocnicích [17].

Ch. Garwood uvádí pro půlku století, že existovalo množství šarlatánů, což mezi lidmi vedlo k oživení statusu a autority lékárníků [18]. Ovšem množství šarlatánů může být pozitivně ovlivněno restrikcí nabídky lékařských služeb, protože v nelegálním sektoru se více budou vyskytovat lidé podivného ražení a navíc je lidé kvůli drahotě „normální“ léčby budou více vyhledávat. Otázka je také, koho pojem šarlatán zahrnoval, šlo o šarlatány ve smyslu podvodníků anebo tak byli označeni všichni neregistrovaní poskytovatelé lékařské služby?

Ke konci 19. století se objevila i snaha zájmové organizace Britské sesterské asociace („British Nurses' Association“) registrovat kvalifikované sestry, s důrazem na uniformu a adekvátní trénink, což se setkalo s odporem významných průkopnic v oblasti výchovy sester F. Nightingale a E. Lückes a některých lékařských kruhů z důvodu obav omezení počtu sester. Dle údajů z roku 1901 se registrování sester příliš neujalo [19]. Co se týká prodeje patentovaných léků, tak ty byly osvobozeny od rozhodnutí z roku 1868, „Pharmacy Act“ a z roku 1876, „Sale of Food and Drugs Act“. První z těchto rozhodnutí bylo však již určitou přípravou v kontrole profesionálních lékárníků. Přesto však: "Zákazníci mohli koupit je [komerční léky s příslušnou firemní značkou] od lékárníků, obchodníků s potravinami a obchodních domů a množství licencí k jejich prodeji vzrostlo "z 10 000 v roce 1865 k 40 000 v roce 1905." Význam měla i stará lidová léčba a bylinky. Negativní vliv však měly patenty. Ty omezují výrobu, a tím zvyšují cenu výrobku a snižují životní úroveň spotřebitelů [20].

Ambulantní pacienti a nemocniční pravidla

Výše zmíněnou jistou formou řešení situace, kdy existovala velká poptávka po službách dobrovolných nemocnic, byly tzv. ambulantní (out-patient) oddělní, která sloužila pro běžnější případy. Pacient byl v nemocnicích ošetřen a poslán domů. U některých nemocnic byli ambulantní pacienti navštěvováni v jejich vlastních obydlích, pokud nebyli schopni dojít do nemocnice, tedy šlo o podobný servis, jaký nabízely mnohé dispensáře (viz dále) [21]. Očekávalo se, že takový pacient přinese doporučující dopis od mecenáše. V "Londýnské nemocnici" ošetřili roku 1860 25 tisíc ambulantních pacientů a roku 1900 již 220 tisíc těchto pacientů, zatímco číslo pacientů přijatých do nemocnice stouplo za tutéž dobu ze 4 tisíc na 12 tisíc. Pro srovnání v roce 1860 dostávalo lékařskou podporu v Anglii a Walesu v rámci chudinského práva 300 tisíc lidí [22]. "North Staffordshire Infirmary" (Severo Staffordširská nemocnice) měla roku 1894 9783 ambulantně ošetřených pacientů a 1984 interně ošetřených pacientů [23]. Počty ambulantních pacientů se stávaly časem neúnosné a byly nemocnicemi regulovány - například v Cardiffu se neošetřovali v případě drobných nehod členové nemocenských klubů, které měly klubového lékaře [24].

Nemocnice měly svá pravidla a předpisy, které se vztahovaly na chování pacientů. "Jestliže pacient byl vyloučen pro nedodržování [pravidel, pozn. autora], on nebo ona byl(-a) zapsána na černý list a nemohl(-a) být znovu přijat(-a) do nemocnice, jestliže to nedovolil člen rady nemocnice." Někde dokonce nebyl návrat možný za žádných podmínek. Většina nemocnic zakazovala kouření, žvýkací tabák, klení, hazardní hry nebo popíjení alkoholických nápojů [25]. Žádný citovaný zdroj se nezmiňuje o problému, který se dnes čas od času objevuje, a to sice napadení personálu nemocnice agresivním pacientem, ale lze předpokládat, že takový nešvar vedl k okamžitému vyloučení z léčby. Zajímavé bylo i opatření přijmuté v "Aberdeen's Royal Infirmary" (Aberdeenská královská nemocnice): pokud se pacient dvakrát nedostavil na kontrolu v určený den bez dostačujícího odůvodnění, tak přišel o právo léčby a byl odmítnut [26].

15.3 Další dobrovolné nemocnice a rozsah dobrovolné péče

Venkovské nemocnice

Venkovské nemocnice (cottage hospitals) vznikly kvůli tomu, že dobrovolné obecné nemocnice byly koncentrovány v městských oblastech, kam bylo nutné podstoupit delší cestu. Pacienty zde navštěvoval praktický lékař, jemuž to vylepšovalo prestiž a kariéru místního lékaře. Tyto nemocnice měly obvykle mezi 6 až 25 lůžky a účtovaly skromnou týdenní sumu. Do roku 1865 bylo těchto nemocnic v Anglii a Walesu jen 18 [1]. V roce 1875 bylo těchto nemocnic 148 a do roku 1895 jich bylo již téměř 300 [2]. "Některé nemocnice začaly díky donacím od filantropů, zatímco jiné byly založeny lokálními přispěvateli. Například nemocnice ve Weston-super-Mare vznikla díky příspěvkům 1 pence týdně od pracujících. Za pacienta, ale mohl dle příkladů, které uvádí M. Higgs, platit také zaměstnavatel anebo opět jako u dobrovolných obecných nemocnic osoba, která pacienta doporučila - tj. zřejmě mecenáš nemocnice. Tyto nemocnice byly často úspěšné při zotavování pacientů [3].

Specializované nemocnice

Jak bylo výše uvedeno, tak dobrovolné obecné nemocnice nepřijímaly některé kategorie pacientů. Jaké bylo řešení? Jako následek vznikly (dobrovolné) specializované nemocnice [specialist hospitals, pozn. autora], zvláště od poloviny 19. století, zabývající se zanedbanými skupinami a méně přitažlivými oblastmi medicíny (například: oční, URL, dětské, porodnice, revmatismus, artritida atp.). Nemocnice byly zakládány někdy příbuznými těch, co trpěli nemocí. Častěji podnikavými lékaři. Financování záleželo (dodejme většinou) na charitativním zájmu. Tyto nemocnice začínaly obvykle jako dispensáře pro ambulantní pacienty. Do 60. let 19. století bylo v samotném Londýně 66 specializovaných nemocnic a dispensářů [4]. Do roku 1888 existovalo 38 dětských nemocnic ve Velké Británii. Například "Birmingham Children's Hospital" (Birminghamská dětská nemocnice) ošetřila v roce 1863 téměř 8 tisíc dětí.

I přes jistou počáteční nevraživost ze strany dobrovolných obecných nemocnic se stalo běžným být konzultantem v obecné a zároveň i ve specializované nemocnici [5]. A podobně jako u dříve uvedených dobrovolných obecných nemocnic platila poznámka o prestiži: "Trvalo to nějakou chvíli, aby se specializované nemocnice staly respektované, zčásti protože byly cestou k osobní prestiži a bohatství pro zakládajícího lékaře. Ale specializované nemocnice byly často odpovědné za pokrok [podobně jako dobrovolné obecné nemocnice, pozn. autora] v diagnózách a léčení.“ A do konce 19. století byla rada lékaře-specialisty více ceněna [6].

Zajímavé je, že některé tyto nemocnice apelovaly na příspěvky, ale nenabízely žádná práva mecenášům a právo výběru pacienta si ponechávali lékaři. To se lišilo od počáteční praxe obecných nemocnic (právo měl mecenáš vyjma nouzových případů). Jiné specializované nemocnic byly i placené a jiné přiznávaly právo výběru mecenášům. Jako odpověď na rostoucí počty specializovaných nemocnic mnoho dobrovolných obecných nemocnic otevřelo vlastní specializované oddělení [7]. Cílem tohoto snažení byl jistě konkurenční boj o získání charitativních prostředků. Jak je patrné, tak vznikly i dětské nemocnice. Zopakujme, že děti se do dobrovolných obecných nemocnic nepřijímaly zejména z důvodu přenosu horečkových onemocnění. Na některé případy (zlomeniny, přidušení atp.) existovaly výjimky. Vliv na rychlost vzniku dětských nemocnic měla zřejmě zpočátku i obava, že oddělení dětí od matek a rodiny bude kruté a nepraktické [8].

Dispensáře

Již jsme se zmínily o tzv. dispensářích. Pokud byl člověk odmítnut dobrovolnou nemocnicí, mohl se vždy obrátit na místní dispensáře. První volné dispensáře se objevily v Londýně a Skotsku v pozdním 18. století a: "Mezi léty 1770 až 1850 poskytovaly důležitější institucionální formu lékařské péče pro městské chudé než dobrovolné nemocnice.". Dispensáře byly zakládány štědrými dárci nebo podnikateli či i lékaři. Některé dispensáře ve Skotsku byly spojeny se snahou šířit určité náboženské vyznání. Co dělaly dispensáře? V podstatě kombinovaly praktického lékaře s lékárnou a rada a léky zde byly poskytovány zdarma. M. Higgs uvádí i případy, kdy nemocní byli v případě potřeby navštěvováni doma. S rozvojem ambulantní léčby v dobrovolných nemocnicích se staly dispensáře méně významné a mnoho se jich vyvinulo v plnohodnotné nemocnice [9]. Od poloviny 19. století také začal zajímavý proces, kdy byly charitativní dispensáře nahrazovány novými pojišťovacími dispensáři: "Pacienti mohli využít výhodu jejich služeb, jestliže platili pravidelné týdenní příspěvky na pojistný plán, obvykle jednu penci týdně. Poskytovaly také krytí pro závislé osoby." [10]. Opět je patrný posun od charity směrem k tržním formám v úzkém slova smyslu. Pro informaci dodejme, že  dispensáře se vyskytovaly i v Českých zemích [11].

Domovy pro rekonvalescenci

Dalším typem lékařské péče byly domy pro rekonvalescenci (convalescent homes), které se začaly objevovat v půlce století. Doba léčby byla u dobrovolných viktoriánských nemocnic omezena na 6 týdnů, pokud tedy lékař nerozhodl o prodloužení pobytu. Ukázalo se však, že velké množství pacientů potřebuje na své zotavení více času a tak: "Pro tento důvod, mnoho velkých městských nemocnic si koupilo nebo pronajalo velké domy jako domy pro rekonvalescenci, do kterých mohly poslat propuštěné, ale ještě ne zcela uzdravené pacienty. V těchto zařízeních pacienti mohli obdržet určitý nutně potřebný klid a venkovský nebo mořský vzduch.". Výhodou také bylo, že tyto domy pomohly uvolnit lůžka v dobrovolných nemocnicích pro urgentnější případy. Vedle toho existovaly soukromé rekonvalescentní domy a sanatoria (u nás by se zřejmě použil pro obojí termín sanatorium), které byly zřejmě většinou placené.

Dle M. Higgs se v těchto domech nacházelo v roce 1891 kolem 9,5 tisíc lůžek a roku 1911 jich bylo kolem 13 tisíc. Z příkladu uvedeného L. Mitton je patrné, že tyto domy provozovaly někdy i svépomocné spolky. R. A. Pinker cituje ve své knize pro Anglii a Wales statistiku E. Burdetta z roku 1911, dle které existovalo 273 (ovšem 14 bylo v tu dobu uzavřeno) soukromých a dobrovolných rekonvalescentních domů s 11 993 lůžky (a dva tyto veřejné domy). Zároveň dodává, že data za sanatoria a rekonvalescentní domy zůstaly nekompletní až do roku 1938. Registrovat se tyto instituce začaly povinně až roku 1927 [12]. Domnívám, že M. Higgs uvádí spíše celkové počty lůžek jak v soukromých většinou placených domech, tak i v rekonvalescentních domech dobrovolných nemocnic. A počty lůžek nebudou ani kompletní. Nezodpovězenou otázkou je částka určovaná za pobyt v soukromých rekonvalescentních domech a sanatoriích.

Další nemocnice a péče

Zřejmě existovaly i další typy nemocnic. V knize o těžbě a zpracování břidlice se lze například dočíst, že: "Od 40. let 19. století byly ustaveny u kamenolomů nemocnice a školy, většinou na náklady vlastníků kamenolomů." [13].

Dalším příkladem zajištění lékařské péče byly ve Velké Británii tzv. nemocenské kluby (sick clubs) a svépomocné spolky (friendly societies). Jejich princip se podobal již uvedeným pojistným dispensářům [14]. Šlo o určitý druh pojistného plánu, kdy se týdně platila jistá suma. Oproti dispensářům, ale byla k dispozici v případě nemoci účastníka nemocenská dávka. Dle M. Higgs tato dosahovala 3 šilinků 6 pencí (1 šilink byl 12 pencí) až 6 šilinků týdně. Pro účely této kapitoly je však důležitější informace, že za poplatek zhruba 2 šilinky a 6 pencí za osobu a rok (0,6 pence za týden) byl k dispozici i lékař [15]. Tyto kluby a spolky byly hojně rozšířené a svépomocné spolky měly obdobu i v Českých zemích [16]. M. Higgs uvádí i příklad, kdy v roce 1855 odmítl poručník veřejného chudobince (workhouse, ve Skotsku poorhouse) zvýšit počet lékařů s poukazem na fakt, že v daném distriktu kluby a spolky byly běžné a poskytovaly lékařskou pomoc ohromnému množství populace [17].

"Kluboví lékaři byli obvykle zaměstnáni na částečný úvazek nebo za stanovený poplatek nebo na základě tzv. kapitačního systému, pomocí něhož lékař dostal zaplacenou roční sumu za každého pacienta, za kterého byl odpovědný." Tato praxe byla pro doktory atraktivní, znamenala pevný plat a odpadaly problémy s neplacením účtů za lékařskou péči. Pro raná 90. léta 19. století uvádí M. Higgs, že svépomocné spolky měly ve Skotsku více než 280 tisíc členů a levné "6 pencové" léčení bylo rozšířené. "Do roku 1900, mezi dvěma třetinami až polovinou členů všech svépomocných spolků platilo půl až jednu penci za smlouvu pro lékařské služby a více než 40% mužů dvaceti let věku a více bylo členy svépomocných spolků nebo nemocenských klubů. V některých klubech byly podpory vypláceny také závislým osobám nebo zahrnovaly i léčení v nemocnici." [18]. Je třeba si ovšem také uvědomit, že pokud byl takto pojištěn pouze pracující, tak tím byla také v nepříznivých dobách zajištěna alespoň částečně jeho rodina. Někdy to byl zaměstnavatel, který vytvořil nemocenský a pojišťovací fond a poskytoval lékařské služby pracovníkům bez poplatku [19].

Počty lůžek a srovnání s veřejnými nemocnicemi

Nyní uvedeme několik statistik, ale žel bohu tyto nejsou zcela jasné a známé. „V roce 1861 v Anglii a Walesu bylo 230 dobrovolných nemocnic nabízejících 14 800 lůžek. Nicméně 5 200 z těchto lůžek bylo v londýnských nemocnicích a jedna osmina z celkového počtu byla poskytována specializovanými institucemi [speciální nemocnice, pozn. autora].” Dle autorky, ale nemocnice nestačily pokrýt poptávku rostoucí populace [20]. S. Cherry uvádí konkrétně pro Anglii a Wales roku 1891 29,5 tisíc lůžek a roku 1911 43,2 tisíce lůžek. Pro rok 1921 uvádí v Anglii a Walesu 56,6 tisíc lůžek a roku 1938 87,2 tisíce lůžek [21]. Počet lůžek se tak od roku 1861 téměř zšestinásobil. Ve Skotsku bylo v dobrovolných nemocnicích roku 1891 6,5 tisíce lůžek, roku 1911 10,5 tisíc lůžek a roku 1938 14,1 tisíce lůžek [22]. Zde došlo k více jak dvojnásobnému růstu. Bohužel je velice pravděpodobné, že Cherryho údaje nezahrnují vůbec lůžka v nemocničních domech pro rekonvalescenci (viz výše), ty však byly součástí dobrovolného nemocničního systému a není důvod je nepočítat. I veřejné nemocnice sloužily k rekonvalescenci. Tyto počty naopak zahrnují venkovské a specializované nemocnice [23].

Pro porovnání uvádí S. Cherry i počty lůžek ve všech veřejných nemocnicích. Roku 1861 je v Anglii a Walesu uvedeno 50 tisíc lůžek v rámci chudinského práva - tj. 3,4 krát více lůžek než v dobrovolných nemocnicích (23% lůžek tedy bylo v soukromém sektoru), roku 1911 153 tisíc lůžek (z tohoto již 41 tisíc v separovaných nemocnicích chudinského práva a 32 tisíc v (infekčních) nemocnicích lokálních (veřejných) autorit a zbytek jsou lůžka pro nemocné přímo v chudobincích) - tj. 3,5 krát více lůžek než v dobrovolných nemocnicích (22% lůžek tedy bylo v soukromém sektoru). Roku 1938 měl veřejný sektor 176 tisíc lůžek -  tj. 2 krát více lůžek než v dobrovolných nemocnicích (33% lůžek tedy bylo v soukromém sektoru) [24]. Statistika pro rok 1891 není za veřejný sektor v Anglii a Walesu kompletní.

Pokud bychom započítaly lůžka v rekonvalescentních domech a sanatoriích (které velmi pravděpodobně v Cherryho údajích započteny nejsou), což udělat můžeme, protože od 60. let 19. století veřejné (od určité doby i dobrovolné nemocnice, z nichž některé specializované byly i placené) nemocnice používali masově i lidé, kteří si léčbu mohli dovolit, tak dojdeme, že roku 1911 nabízel soukromý sektor 56,2 (43,2 + 13) tisíce lůžek – pak by byl podíl soukromého na celkovém počtu lůžek 27%. Důležité je, že M. Higgs uvádí čísla za rekonvalescentní domy a sanatoria separátně od nemocnic. Pro rok 1911 uvádí, že počet lůžek v dobrovolných nemocnicích byl skoro třikrát větší než roku 1861 (tj. byl necelých 44,4 tisíce lůžek, což odpovídá údaji S. Cherryho o 43,2 tisíce lůžek a nepřímo dokazuje, že Cherry nepočítal s těmito rekonvalescentními lůžky při svém porovnání). Data za rok 1938 nejsou autorovi známa. Otázkou také je, zda nějaká lůžka nenabízela další instituce tzv. sick-room aid society (viz. dále).

Ve Skotsku je to roku 1891 6 tisíc veřejně placených lůžek (z toho 1,5 tisíce v rámci Public health) - tj. 0,92 krát počet lůžek v dobrovolných nemocnicích (52% lůžek tedy bylo v soukromém sektoru), roku 1911 14,8 tisíc lůžek (z toho 7,8 tisíce v sektoru veřejného zdraví) - tj. 1,4 krát více lůžek než v dobrovolných nemocnicích (41,5% lůžek tedy bylo v soukromém sektoru). Roku 1938 bylo těchto lůžek 21 tisíc - tj. 1,49 krát více lůžek než v dobrovolných nemocnicích (40% lůžek tedy bylo v soukromém sektoru). Je opět otázkou, zda lůžka v případě Skotska zahrnují rekonvalescenční domy nemocnic.

Počet lůžek na tisíc obyvatel činil u dobrovolných nemocnic ve Velké Británii (velmi pravděpodobně, ale bez rekonvalescentních domů a sanatorií) roku 1861 0.7, roku 1911 1,07 a roku 1938 2,12. Podíl na počtu ošetřených byl 1/5 nemocných roku 1861 a do roku 1938 vzrostl na 1/3 [25]. Jak je tedy patrné, tak takovýmto porovnáním dojdeme k závěru, že dobrovolné nemocnice se podílely na nemocniční lékařské péči dle počtu lůžek zhruba čtvrtinou třetinou a ve Skotsku svého času až zhruba polovinou. To jsou poměrně slušné výsledky a podíl soukromých nemocnic měl rostoucí tendenci (vyjma Skotska). Růst počtu lůžek tedy značně převyšoval růst populace. Ovšem třeba lékař „Londýnské nemocnice“ se 776 lůžky (2. největší nemocnice Evropy) si ke konci vlády královny Viktorie posteskl, že by mohly zaplnit i 2 tisíce lůžek [26]

Zkoumané práce citovaných historiků obsahují podobné porovnání [27]. No toto porovnání má vcelku malý význama porovnává příslovečné hrušky s jablky. Za prvé nemocnice v rámci chudinské práva (Poor Law) si přímo moc nekonkurovaly s dobrovolnými nemocnicemi, ale: „Byl zde ostrý kontrast mezi dobrovolnými nemocnicemi a nemocnicemi veřejných chudobinců: léčitelné a zajímavé případy byly přijímány dobrovolnými nemocnicemi, kde byly léčeny navštěvujícími lékaři, když staří, neduživý nebo neléčitelní končili v nemocnicích veřejných chudobinců.“. Ostatně na začátku jsme uvedli, že neléčitelní pacienti a chroničtí pacienti (ti původně ovšem byly do dobrovolných nemocnic přijímáni) byli posíláni do těchto chudinských nemocnic [28]. Důvodem pro tato omezení byl fakt, že přijetím nevyléčitelných, chronicky nemocných a pacientů s infekcemi nebo duševními nemocemi nemohlo být nic získáno [29]. Nemocnice v rámci chudinského práva, tak především byly institucemi, které připomínaly dnešní léčebny dlouhodobě nemocných (lidově LDNky).

Další typ nemocnic tzv. nemocnice lokálních (veřejných) autorit a ve Skotsku zřejmě nemocnice v sektoru veřejného zdraví (Public health) sloužilo jako infekční nemocnice (o nich viz dále). Porovnání tak moc smyslu nedává, protože kvalitativně jsou obě instituce dost rozdílné, i když časem se začaly objevovat i veřejné obecné nemocnice. Roku 1861 bylo v Anglii a Walesu 153 dobrovolných obecných nemocnic (včetně 23 spojených s výukou lékařů) oproti žádné veřejné dobrovolné nemocnici. Roku 1911 bylo v Anglii a Walesu 554 dobrovolných obecných nemocnic (včetně 24 spojených s výukou lékařů, ve Skotsku jich bylo do roku 1900 6) oproti 76 veřejným obecným nemocnicím. Poměr mezi specializovanými nemocnicemi byl pak 72 dobrovolných specializovaných nemocnic ku žádné veřejné nemocnici roku 1861 a 121 dobrovolných specializovaných nemocnic ku žádné veřejné nemocnici roku 1911, byť některé veřejné obecné nemocnice měly jistě specializovaná oddělení. Za to veřejných nemocnic pro chronické a neklasifikované případy bylo roku 1861 650 a roku 1911 625, zatímco dobrovolné nemocnice v této kategorii vůbec nenajdeme. Ovšem čísla 153 a 554 u dobrovolných nemocnic nezahrnují dobrovolné venkovské nemocnice a domy pro rekonvalescenci [30]. Je nutné podotknout, že vznik obecných veřejných nemocnic měl vytěsňující efekt na obecné dobrovolné nemocnice, protože jednak mohl snižovat motivaci k charitativnímu přispívání na dobrovolné nemocnice a za druhé dobrovolné obecné nemocnice přicházely o část příjmu od bohatších klientů, a tím přicházely i o prostředky na léčbu chudých. Druhý problém byl alespoň částečně eliminován lepší kvalitou těchto nemocnic [31].

15.4 Špitály a rozdíly v kvalitě péče oproti veřejným nemocnicím

Špitály

Pokud však platí, že staří, neduživý nebo neléčitelní končili v nemocnicích veřejných chudobinců a separovaných nemocnic těchto chudobinců, tak by se měla vzít do úvahy jiná soukromá charitativní aktivita - chudobince kombinované se starobinci (almshouse). Tyto sloužili k poskytování přístřeší pro přestárlé potřebné lidi a někdy byly také nazývány jako nemocnice či špitály (hospitals) [1]. Stanovit počty lůžek v těchto institucích je dost problematické (v současnosti na toto téma probíhá prý výzkum). Můžeme se pokusit pouze o hrubý odhad. Historik B. Howson uvádí, že (v Anglii) se zachovalo pro příští generace až 4 tisíce individuálních špitálů. Dnes jich je v užívání asi 2 tisíce s asi 20 až 25 tisíci bytovými jednotkami. Přičemž mnoho těchto jednotek bylo dříve příliš malých pro bydlení i jedné osoby, a tak byly spojeny ve větší bytové jednotky. Jiný zdroj uvádí, že dnes existuje ve Spojeném království asi 2,6 tisíce jednotek s asi 30 tisíci bytovými jednotkami a 36 tisíci obyvateli (1,2 obyvatele na jednotku). Viktoriánská éra byla poslední velkou periodou výstavby špitálů, na které se podíleli věřící i nevěřící filantropové [2]. Na jeden špitál dnes připadá tedy asi 10 až 12,5 bytové jednotky.

Pokud tedy vezmeme 4 tisíce špitálů (některé nemusely existovat současně, ale jiné se jistě nedochovaly, proto tyto skutečnosti zanedbáme, ostatně nic jiného nám ani nezbývá) a pokud budeme počítat konzervativně jen s 11 bytovými jednotkami na špitál, tak dojdeme k odhadu asi 44 tisíc bytových jednotek (obydlí) ve špitálech. Potíž je v tom, že v každý špitál mohl mít obydlí pro různý počet lidí a i obsazenost těchto obydlí v jednom špitále mohla být různá (navíc i mezi badateli může být různé vnímání toho, co je jedna bytová jednotka). Beamsley Hospital u Skiptonu a Frieston Hospital v Kirkthorpe měly každý sedm samostatných pokojů pro 7 špitálníků [3]. Spenceho špitál v Carletonu-in Craven měl 12 samostatných pokojů pro 18 penzistek [4]. Na jednotku zde tak připadalo 1,5 špitálnice.

Cobham College v Cobhamu měla 20 pokojů pro 20 penzistů. Na jednotku zde tak připadal 1 špitálník. Whitgyftův špitál v Croydonu měl 9 domků pro 28 až 40 špitálníků. Tj. na jednotku zde připadalo 3 až více jak 4 špitálníků. Pro špitál Williama Turnera se uvádí, že většina ubytována byla pro jednotlivce, dále zde bylo několik nemovitostí pro páry a malý počet dvou lůžkových bytů [5]. V Geffryeho špitálu v londýnském Shoreditchu bylo 14 obydlí. V nich žilo kolísavé množství penzistů, ale špitál mohl ubytovat více než 50 lidí, ale většinou zde bylo mezi 40 a 50 lidmi [6]. Počítejme tedy s dvěma obyvateli na jednotku a dojdeme, že v Anglii existovalo asi 88 tisíc lůžek. Při 2,5 lidech by to bylo, ale již 110 tisíc lůžek, při 1,5 člověku naopak jen 66 tisíc lůžek a při 1,2 člověku 52,8 tisíce lůžek. Stěží tedy můžeme říci něco, vyjma toho, že těchto lůžek byly desetitisíce.

Ne každý senior musel být neduživý, chronicky nemocný, ale i takoví se ve špitálech nacházeli. Stáří je obecně spojeno často s těmito problémy. Tyto špitály tak sloužily částečně i jako léčebny dlouhodobě nemocných a s nemocnicemi chudinského práva si tak v tomto ohledu přímo konkurovaly. Tedy vyjma infekčně nemocných, kteří nemocnice chudinského práva do vzniku veřejně placených infekčních nemocnic, a možná i pak, využívali. To dokládá i K. Halsam: „Nicméně, život musel být osamělou existencí po většinu času, zejména pro ty, kteří byly upoutáni na lůžko nebo byli neduživí.“ V případě Geffryeho špitálu mnoho seniorů bylo upoutaných na lůžko dlouho před tím, než zemřeli, ale: „Nicméně, jen v extrémních případech byl někdo odejit ze špitálu kvůli nemoci.“ [7]. Matróna špitálu měla navštěvovat pravidelně nemocné a neduživé v jejich pokojích, pomáhat jim, poskytovat zaopatření a dohlížet na ošetřování nemocných a neduživých. Senioři se zde také měli dle jednoho z pravidel navzájem navštěvovat, asistovat si a být nápomocni, a ten kdo odmítl pomoci úsluhou nemocnému, měl být ze špitálu vyhoštěn [8]. Ve Forde’s Hospital v Coventry (bydleli zde páry i jednotlivci) měla být dle pravidel mezi špitálníky jedna žena kolem 40 let nebo mezi 40 a 50 lety a měla mimo dohlížet na čistotu osob a domů, umývat špitálníky a pečovat o všechny nutné věci pro špitálníky apod. [9].

Ovšem zjistit kolik zrovna bylo ve špitálech lidí, kteří špitály zrovna využívali v Anglii jako léčebny dlouhodobě nemocných by bylo již čirým věštěním z koule a stěží to může být možné, lze jen říci, že šlo o tisíce možná jeden nebo dva desetitisíce lidí a možná i více. S Walesem o něco více. Vedle tohoto lze předpokládat, že fungovalo spolehnutí se na příbuzné, a že řada přestárlých, neduživých a chronicky nemocných zůstala v domácí péči rodiny. Případně si rodina mohla někoho najmout na tuto péči či hlídání. Tato možnost byla přístupná i dost chudým lidem. Je třeba doloženo, že v případě malých dětí si jejich hlídání mohly za úplatu dovolit i chudé pracující ženy [10]. Samozřejmě tuto oblast jde stěží nějak statisticky podchytit. V Anglii samotné žilo dle statistik roku 1851 asi 1,2 milionu lidí starších 60 let (tehdy vysoký věk), roku 1881 skoro 1,8 milionu a roku 1891 2 miliony [11]. Pokud by z nich potřebovalo péči 20%, tak by značná část z nich musela být umístěna v domácím ošetření. Při 10% tak zhruba půlka. Ale to je jen hrubý odhad, pravdu stěží někdo zjistí.

Vytěsňování

Porovnání má i tu potíž, že díky efektu vytěsňování bude více veřejně poskytovaných lůžek znamenat tendenci k omezení počtu dobrovolně poskytovaných lůžek. Pokud veřejná autorita zdaňuje občany, a pak poskytuje vybrané peníze chudým, povede to k tomu, že omezím nebo úplně zastavím svoji charitu ve prospěch těchto chudých. Je to docela logické, protože po obdržení pomoci už nebudou chudí již tolik potřební (budou chudí méně). To platí především tehdy, pokud přispívám na charitu z důvodu toho, že mám duševní užitek ze zlepšování postavení druhých a možná pokud z toho mám jen radost [12]. Bude hrát důležitou roli i to, jak veřejná autorita svoji činnost prezentuje - např. glorifikace takové činnosti může mít větší dopad na vytěsňování. Pokud se však chci cítit lépe nebo hodlám za dary získat větší prestiž, budou dopady uvalených daní a sociálních dávek menší nebo žádné. Nicméně z kvalitativního hlediska je zřejmé, že lidé mají díky daním vybraným pro sociální účely nižší příjmy, a proto jim zbude méně peněz na krytí svých potřeb, a tím i na charitu [13]. Stejně tak na zvýšení žádané produkce ekonomiky, což má také dopad na blahobyt respektive chudobu.

Rozdílná kvalita péče

Existuje ještě jeden důvod, proč nemá smysl příliš porovnávat soukromé dobrovolné nemocnice s nemocnicemi v rámci chudinského práva. Ty druhé měly chmurnou atmosféru. V malých veřejných chudobincích byly budovy často špatně adaptované pro nemocné pacienty. V těchto nemocnicích byly na rozdíl od dobrovolných nemocnic lékaři placení. L. Mitton přímo uvádí, že tyto nemocnice byly obávané (dreaded) [14]. H. Higgs uvádí, že: "Před reformami z 60. let 19. století tyto nemocnice, které byly částí veřejných chudobinců…, byly nehygienické a nezdravé a potřebné početní stavy personálu byly smutně neadekvátní k řádnému postarání o pacienty." [15]. Tento neutěšený stav vedl k reformám, po kterých se stav zlepšil a po 60. letech se třeba některé z nejlepších nemocnic chudinského práva mohly rovnat konkurenčním dobrovolným institucím [16]. Jak ale bylo patrné výše, tak nemocnice chudinského práva a separované nemocnice téhož práva si s dobrovolnými institucemi moc nekonkurovaly, k roku 1911 bylo jen 76 (separovaných) obecných veřejných nemocnic chudinského práva oproti 554 dobrovolným obecným nemocnicím [17]. Zlepšení stavu krátce na to začalo lákat i ne-chudé občany, jejichž podíl na počtu pacientů byl zhruba třetinový. Roku 1883 přijaté rozhodnutí umožnilo legalizovat ne-chudé pacienty v londýnských nemocnicích chudinského práva [18].

Existence takového opatření si dle mého názoru vynucuje při porovnávání soukromých starobinců-chudobinců (almshouse) se separovanými nemocnicemi chudinského práva - tj. nemocnicemi sloužícími převážně přestárlým a chronickým pacientům, počet lůžek v těchto nemocnicích redukovat o třetinu [19]. Pokud tedy Cherry uvádí roku 1891 12 tisíc lůžek v těchto nemocnicích, tak by výsledný počet lůžek měl být zhruba 8 tisíc lůžek, za předpokladu, že se poměr jedné třetiny udržel i v tuto dobu [20]. V té době již působily veřejné infekční nemocnice, ale nějací infekčně nemocní i nadále některá lůžka využívaly v nemocnicích chudinského práva (viz dále). Tudíž redukce bude o něco nižší. Počet lůžek přímo v neseparovaných nemocnicích veřejného práva pro přestárlé a chronicky nemocné tímto ovlivněn není, protože tyto sloužily i nadále jen chudým. Bohužel Cherry neuvádí údaje pro tyto za rok 1891.

Tím jsme však odbočili a musíme se vrátit opět k rozdílné kvalitě péče. M. Higgs uvádí, že ve 300 venkovských veřejných chudobincích (a tedy i jejich nemocnicích) byl ještě nedostatek chirurgického vybavení a základních lékařských zásob. Dalším problémem byl nedostatek sester trénovaných i jiných a třeba: "V 90. letech 19. století ve východo anglických chudobincích bylo hlášeno, že "ne zřídka jedna placená sestra má na starost 30 nebo 40 pacientů, a to znamená, že téměř vše pro nemocné museli dělat chudí chovanci. Ti nemohli nic získat, jestliže dělali své povinnosti dobře, nic ztratit, jestliže je dělali špatně… většina z nich nebyla ochotná se příliš obtěžovat návštěvami bezmocných starých lidí, kteří potřebovali asistenci…“. (Zde se nabízí možnost srovnání s dříve uvedenými soukromými starobinci-chudobinci (almshouse)).Do roku 1901 jen pětina z venkovských nemocnic ustanovila vrchní sestru.“ [21].

Dále autorka uvádí, že pro většinu zřizovatelů veřejných nemocnic, kteří si přáli zaměstnávat trénované sestry, bylo rostoucím problémem přitáhnout kvalifikované zájemce. "Nemocnice veřejných chudobinců se nedaly příznivě srovnat s expandujícími dobrovolnými nemocnicemi, které nabízely vyšší platy, lepší pracovní podmínky, kvalitnější trénink a lepší ubytování." Teprve ke konci 19. století se začal zlepšovat trénink sester ve veřejných chudobincích a jejich ubytování. S. Cherry uvádí, že před druhou světovou válkou měly veřejné nemocnice dvě třetiny lůžek, ale jen třetinu lékařů a polovinu sester a veřejný sektor se zmohl na jednu jedinou učící nemocnici [22]. Dobrovolné nemocnice se mohly pochlubit nejen více trénovanými a jinými sestrami, a tím že se některé z nich staly prestižními centry vědy, ale i třeba čistotou a úhledností, obrazy, květinami atp. [23] Co tedy z této kapitoly plyne? Veřejné autority se vydaly na rozdíl od dobrovolných nemocnic převážně cestou upřednostňování kvantity před kvalitou. Na takovéto rozhodnutí (a spíše opačné rozhodnutí dobrovolných nemocnic: preference kvality před kvantitou, pokud jde o v nemocnici hospitalizované pacienty) jistě měl vliv i stav blahobytu společnosti, ten sice nebývale rostl, ale nedosahoval nijak vysoké úrovně.

15.5 Ústavy pro duševně choré, infekční nemocnice a charita

Ústavy pro duševně choré

Ústavy pro duševně choré (asylum) byly dle L. Mitton prvními veřejnými nemocnicemi vůbec. Autorka však dále uvádí, že existovalo mnoho soukromých ústavů pro duševně choré (madhouse) založených v 18. století, které byly založeny za účelem dosažení zisku, a v kterých byly žalostné podmínky [1]. Poněkud jiný obraz podává M. Higgs, která uvádí, že v roce 1800 byla většina duševně chorých umístěna v soukromých ústavech založených za účelem zisku. V roce 1850 více než polovina (v ústavech) zavřených duševně chorých byla v soukromých institucích, některých dobrých, některých špatných a některých průměrných. Od roku 1774 byly tyto ústavy licencovány [2]. V roce 1885 bylo z přinejmenším 30 tisíc imbecilů a idiotů v Anglii a Walesu umístěna většina ve veřejných chudobincích chudinského práva [3]. Opět je však vysoce pravděpodobné, že celá řada duševně nemocných byla „hospitalizována“ doma rodinou a unikala statistikám, i když zvětšující se možnosti pro umístění duševně nemocných jinam, tyto počty musely omezovat. Někteří nebezpeční duševně choří pobývali jistě i ve vězení. Ve Walesu bylo také běžné, že idioti a duševně choří byli necháváni u příbuzných nebo u jiných osob, většinou rolníků nebo malých farmářů za určitý příspěvek. V reportu z roku 1844 komisaři naznačili, že někteří rodiče byli neochotní vzdělávat své děti a vydávali je za imbecily, aby dosáhly na tyto příspěvky, které byly vypláceny (civilní) farností [4].

A. Roberts uvádí ve svém souhrnu a analýze k regulaci ústavů pro duševně choré v Anglii a Walesu známé pod názvem Madhouses Act 1774 (platný v podstatě do roku 1828), že: "Nikdo licencovaný neměl být oprávněn mít více než jeden dům nebo pokračovat v platnosti déle než jeden rok." (Tím bylo myšleno, že licence platila jen jeden rok). Dále: "Každý žádající měl zaplatit sekretáři buď 10 liber za dům s do deseti duševně chorými, nebo 15 liber za dům s více jak deseti [duševně chorými, pozn. autora]." Navíc platil za kolek a 7/8 pence sekretáři "za jeho poplatek"." [5]. Držitel licencovaného ústavu v Londýně musel také informovat sekretáře o nově příchozích pacientech [6]. Ústavy v hrabství měly být licencovány lokálními smírčími soudy a poplatky měly být stejné [7]. Navíc držitel ústavu musel složit zálohu 100 liber [8].

Následující rozhodnutí Madhouses Act 1828 (sekce 19) znovu opakovalo požadavek, že nikdo licencovaný nebude mít více než jeden dům. Licence byla dle téhož aktu a aktu z roku 1832 platná maximálně 13 kalendářních měsíců. Dále: "Maximální množství chudých a ne-chudých pacientů, které mohlo být přijmuto do domu, bylo uvedeno na licenci.“. Dle sekce 16 aktu z roku 1828 a sekce 18 aktu z roku 1832: „Poplatek byl určen na 10/- pencí pro ne-chudého a 2/6 pence pro chudého (ale minimální poplatek byl 15 liber za licenci)“. Dle sekce 16 aktu z roku 1828 a sekce 19 aktu z roku 1832: „Navíc 10/- pence stál kolek.“ [9]. Rozhodnutí z roku 1890 ("Lunacy Act 1890") uvádělo, že nebudou udělovány žádné nové licence s výjimkou, kdy existující dům bude přemístěn nebo rozdělen a licencovací autority mohou udělit licenci nebo relicencovat jen, budou-li spokojeny s tím, že dům bude po všech stránkách dobře proveden držitelem licence [10]. Rozhodnutí z let 1828 a 1838 se vztahovaly jen na Anglii [11].

Popis těchto regulací není možné považovat za vyčerpávající. Regulace byly představeny (alespoň formálně) z důvodu snahy zlepšit poměry v soukromých ústavech. V době průmyslové revoluce a tedy v době vydání rozhodnutí z roku 1774 byly platy nekvalifikovaných pracovníků 1 až 2 pence za hodinu, týdenní mzda od 7 šilinků a 6 pencí do 10 šilinků byla běžnou (při 45 týdnech práce to bylo 17 až 22.5 liber za rok), 15 šilinků (34 liber za rok) byla mzda dobrá [12]. Cena licence tedy byla na tehdejší dobu značná, nemluvě o 100 librové záloze, kde se již jednalo o částku pro většinu lidí nepředstavitelnou. M. N. Rothbard uvádí, že poplatek za licenci představuje překážku pro vstup do podnikání pro ty, co mají malý vstupní kapitál. To vše vede k větší rigidnosti, neefektivnosti a k nedostatkům v přizpůsobování se změnám v požadavcích spotřebitelů. Také může dojít ke zneužití licencování již licencovanými podnikateli, pokud se těmto podnikatelům podaří ovládnout proces licencování. Licence nemusí nutně vést přímo k dosažení monopolní (restriktivní) ceny [13]. Je tedy zřejmé, že uvedené licencování omezovalo vstup pro ty, co měli malý kapitál a penalizovalo menší provozovatele těchto ústavů více než větší provozovatele. Pokud měl někdo 50 pacientů, platil dle aktu z roku 1774 0.3 libry - tj. 6 šilinků za pacienta. Pokud měl někdo 10 pacientů, platil 1 libru - tj. 20 šilinků na pacienta, pokud měl 12 pacientů, tak platil dokonce 1,25 libry - tj. 25 šilinků za pacienta. Ani akty z roku 1828 a 1832 nepřinesly v tomto směru zlepšení, protože byla zároveň stanovena minimální platba na 15 liber bez ohledu na počet pacientů.

Z toho by se dalo soudit, že to mohli být velcí provozovatelé, kteří o regulaci usilovali. Zároveň je patrné, že muselo dojít k určitému ustavení restrikcionistické ceny, a to díky omezení jeden provozovatel jedna licence a jeden dům. Velikost domu nemohla být nekonečná, existovala jistě nějaká optimální velikost daného ústavu. Toto se asi dalo částečně obejít za cenu zvýšení nákladů (platba další licence a náklady na vyjednávání) přibráním další osoby do podnikání. Otázkou je jak v takové alianci na dobré slovo mohly být vymáhány závazky, podnikání totiž nebylo společné, ale každý účastník byl z hlediska práva nezávislý. Pravděpodobně se mohlo jednat nanejvýš o situaci, která je podobná půjčce kapitálu. Zároveň opatření nutilo hledat pozemky v odlehlejších a tedy cenově příznivějších oblastech, tak aby mohl být dům, co největší. Tím se ovšem chovanci vzdalovali svým rodinám. Ovšem později neměly být dokonce žádné nové licence udělovány (s drobnou výjimkou) a licence tak omezovaly absolutní počet soukromých ústavů. Pokud licencování „blázinců“ shrneme tak, taková omezování musela vést k větší rigidnosti, neefektivnosti a k nedostatkům v přizpůsobování se poptávce a i k vyšší ceně, což muselo nejvíce dopadnout zejména na chudší část populace. Zakládání veřejných ústavů pro duševně choré se tak muselo jevit, jako urgentnější než bez existence těchto omezení.

Ve Skotsku byla situace poněkud jiná, nacházelo se zde totiž sedm velkých dobrovolných ústavů pro duševně choré "Royal Mental Asylum", v kterých pobývali hlavně privátní pacienti a síť soukromých nemocnic pro duševně choré s průměrně 25 pacienty a čtvrtinovým podílem na duševně nemocných pacientech ve Skotsku. Z důvodů nespokojenosti královských komisařů (ústavy ale byly regulovány třeba rozhodnutím z roku 1815), kteří zjistili známky zanedbání, nesprávnou léčbu, hrabivost a kritizovali i svazování a omezování duševně nemocných hlavně během transportu do ústavů, byly od roku 1863 zřizovány veřejné ústavy pro duševně choré [14]. Co se týká pacientů, tak privátní pacienti představovali platící pacienty. Dobrovolné ústavy však přijímaly i chudé pacienty. "The Montrose Lunatic Asylum, Infirmary and Dispensary" založené roku 1781 přijímalo privátní i chudé pacienty a „Murray Royal Hospital“ (založena 1809) byla založena na charitě [15]. Jak je patrné, tak podíl veřejného sektoru byl v případě péče o duševně choré, idioty a imbecily dost významný, ale i dobrovolná péče a trh zde hrály významnou roli, a to i přesto, že regulace omezovaly nabídku této péče pro potřebné.

Infekční nemocnice

Největší význam měl veřejný sektor v případě infekčních nemocnic. Vyjma Skotska, kde měly dobrovolné nemocnice separátní oddělení pro horečkové případy a případy neštovic a přijímaly tak i pacienty s infekčním onemocněním [16], byly hlavní parketou veřejného sektoru infekční nemocnice. Takové nemocnice byly provozovány v rámci veřejných chudobinců chudinského práva anebo jako veřejné nemocnice s tímto právem nesouvisející. V některých oblastech byli do nich přijímáni pacienti bez ohledu na jejich příjmy [17]. Provozovány byly na účet místních úřadů. Pro Anglii a Wales uvádí S. Cherry roku 1861 pět dobrovolných nemocnic pro infekční nemoci a žádnou veřejnou nemocnici. Roku 1911 však bylo již 53 dobrovolných infekčních nemocnic a 703 veřejných nemocnic [18]. Bohužel v té době byly místní úřady financovány z majetkových daní. V letech 1890 až 1900 tvořily majetkové daně 89% lokálních daní [19]. Tyto daně měly na první pohled neviditelný dopad na kvalitu a dostupnost bydlení. Ekonomičtí historikové M. Ball a D. Sunderland docházejí k závěru, že: "Takové velké daňové břemeno, přesto, mělo významný utlumující dopad na trh s byty: omezující počet novostaveb a povzbuzující neprovádění oprav.". Dle autorů byl podíl daně na nájmu pro pracující vrstvu v Londýně roku 1880 16% a roku 1890 to bylo již 20% [20]. Nešlo tedy o malou částku. Zájemci o bydlení byli majetkovými daněmi poškozeni, a tato politika prohlubovala problém přeplňování bytů, které mělo za následek snadnější šíření infekcí, a tak i větší úmrtnost. Pravdou je, že veřejné školství spolykalo větší množství těchto prostředků. Na druhou stranu na chudé dopadaly i jiné daně, regulace a do určité doby i cla.

Spolehnutí na příbuzné a charita

Než přejdeme k závěru, tak je nutné se zmínit ještě o významu rodiny, přátel, spolupracovníků a charity v případě onemocnění. Toho jsme se již letmo dotkli, ale nyní uvedeme další fakta. M. Higgs uvádí, že v případě nemoci matky se o rodinu musel postarat otec, který však musel i nadále pracovat: "V tomto případě, je pravděpodobné, že příbuzní a přátelé by byly povoláni k vypomáhání, pravděpodobně byla rodina rozdělena po nějaký čas, jestliže v ní bylo mnoho dětí k o pečování.". V případě nemoci hlavního živitele (většinou otce), jestliže takoví lidé chyběli, musela rodina zažádat o chudinské dávky." [21]. Na základě toho je pravděpodobné, že výpomoc mohla nabýti někdy i finanční podoby. Jiný zdroj uvádí příklad spolupracovníků: "Často si pracující museli pomáhat navzájem. V jednom velkoskladu na prýmky (lace) v Nottinghamu komisaři zjistili, že "kdykoliv nějaká dívka je nemocná a bez vlastních přátel, kteří by ji ošetřovali, její kolegyně sesbíraly peníze a zanechaly své práce, aby jí střídavě navštěvovaly dnem i nocí." [22].

Z toho plyne, že člověk byl v té době více motivován dobře vycházet se svými příbuznými, přáteli a kolegy. To přispívalo ke kultivování vztahů mezi lidmi. Je důležité připomenout, že tehdejší omezování dětské práce a zavedení povinné školní docházky v letech 1870 až 1880 (a výše uvedené překážky) měly negativní dopad na schopnost samotných rodin se vypořádat se špatnou finanční situací v případě onemocnění hlavního živitele rodiny [23]. A měly i dopad na schopnost si zaplatit lékařskou péči nebo alespoň na její část přispět.

V tomto směru měla význam i charita. Obecné i specializované dobrovolné nemocnice začaly zjišťovat, že je pro zbídačelé z léčení propuštěné pacienty, nutná nějaká charita. Nemocnice zakládaly tzv. samaritánské fondy nebo společnosti (Samaritan Fund nebo Samaritan Society). První z nich vznikla již roku 1791 při „Londýnské nemocnici“. Tato společnost zajišťovala vedle rekonvalescenčního pobytu u moře nebo na venkově i léčebné prostředky, poskytovala šaty a peníze. Tento model byl následován dalšími londýnskými nemocnicemi a i jinde. V Birminghamu se dávaly menší sumy peněz. V Aberdeenu se přispívalo hlavně chudým ženám na šaty, boty, jídlo a případně i na cestu vlakem. V Cardiffu se částečně nebo zcela hradily vedle poslání do rekonvalescenčních domů, léčebné prostředky, brýle a případně i cesta domů. U sv. Marka v Londýně šlo třeba i o úhradu nájmu či péči o děti, tato nemocnice však spíše byla výjimkou. Jiné nemocnice měly vlastní fondy, často organizované na bázi dámské společnosti [24]. L. Mitton uvádí, že třeba v případě drahé diety byl chudý pacient poslán k dámě dobrovolnici, která byla v kontaktu s lokální charitou a mohla zajistit pacientovi speciální jídlo nebo návštěvu od místní nemocenské pomocné společnosti (sick-room aid society) a pečovatelky (health visitor) [25].

15.6 Zhodnocení

Je patrné, že ve Velké Británii existoval ve viktoriánské éře poměrně rozsáhlý systém soukromé lékařské péče, a to včetně péče nemocniční. Tento systém není třeba přeceňovat, protože historici se domnívají, že pokrok v medicíně měl malý význam pro zdraví mas, a že: "Reálný pokrok ve viktoriánském zdraví plynul ze zlepšení stravy a techniky, ne z medicíny.“ [1]. Mezi 40. a 70. léty 19. století přebíral pacient pozoruhodné riziko, pokud navštívil nemocnici a zvláště pokud šel na operaci, kde hrozilo riziko úmrtnosti 35%. Pacient mohl být také před 70. léty 19. století lékaři "doražen" pomocí populárního pouštění žilou. Dále případně otráven těžkými kovy. Podáváno bylo také opium [2]. Atp. To však byly většinou věci, dané neznalostí či mylnými znalostmi. Přesto to však byla viktoriánská doba, kdy se nemocnice proměnily z malého počtu institucí, které sloužily menšině populace, na síť nemocnic dnešního typu, která nabízela nějakou perspektivu vyléčení [3]. Dodejme, že rozvoj zaznamenaly i další typy lékařské péče. Soukromý sektor a dobrovolná akce na tom měly lví podíl.

Na úplný závěr shrnutí kapitoly 15:

A) Případ Velké Británie za doby vlády královny Viktorie - tj. v době, kterou někteří označují za dobu divokého kapitalismu - ukázal schopnost systému dobrovolné spolupráce vytvořit dosti rozsáhlý systém zdravotní péče nejen pro chudé. Zvlášť pozoruhodné je to v případě sítě nemocnic pro akutní případy a důsledky nehod, specializované nemocnice a chudobinců-starobinců pro přestárlé (almshouse). I přes jistou finanční nestabilitu některých institucí byl tento systém celkově docela stabilní a měl vzestupnou tendenci. Šlo i o systém, který reagoval na potřeby doby, což je dobře vidět na vzniku specializovaných anebo venkovských nemocnic. Byla zde také tendence ve vývoji směrem k systému pracujícímu na základě trhu v úzkém slova smyslu. Velmi levné placené léčení nabízely svépomocné spolky a dispensáře.

B) Soukromý zdravotní systém byl dost pestrý a decentralizovaný. To však nebránilo spolupráci mezi různými nemocnicemi, jako byly obecné a specializované nemocnice anebo spojování nemocnic za účelem společného levnějšího nákupu léků [4].

C) Problémy kterými tento systém soukromého zdravotnictví trpěl, byly dány především neznalostí správných metod léčby a díky tehdejší omezené úrovni bohatství. Druhý bod se týkal zejména nemocniční péče. To je patrné i na souběžně působícím veřejném systému lékařské péče, který ohledně nemocnic preferoval kvantitu na úkor kvality a jehož financování navíc mělo jisté negativní dopady. Pokud se tvrdí, že soukromý sektor nemocnic nedokázal uspokojit z kvantitativního hlediska poptávku po nemocniční péči, je nutné zároveň dodat, že z kvalitativního hlediska totéž nezvládl ani veřejný sektor. Navíc oba systémy generovaly uměle zvýšenou poptávku po nabízené péči z důvodu oddělení léčby a plateb za léčbu [5], ale díky postupnému nástupu tržních vztahů v úzkém slova smyslu u zkoumaného soukromého systému nemocnic, zde existoval prostor pro redukci tohoto problému. Navíc soukromý systém nemocnic neměl nikdy na rozdíl od veřejného sektoru zcela oddělené hodnocení kvality nemocnic od plateb nemocnicím, protože jak bylo výše uvedeno: pokladník nemocnice mohl zvýšit příjem nemocnice poukazem na množství úspěšně ošetřených a vyléčených pacientů. Dodejme, že ani dnes není veřejný zdravotnický sektor schopen po kvantitativní a kvalitativní stránce uspokojit poptávku po lékařské péči. Problémem soukromého systému byla méně rovnoměrná distribuce soukromých nemocnic než u nemocnic veřejných.

D) Byl to systém soukromého zdravotnictví, který přispěl k rozvoji lékařské vědy a vytvořil prestižní centra této vědy.

E) Systém soukromého zdravotnictví preferoval tzv. zasloužilé chudé a nebyl příliš ochoten se zabývat lidmi, kteří prokazovali morální selhání. Lidé neochotní pracovat, polokriminální živly atd. tak nebyli za svoje chování odměňováni. Někdo by mohl podotknout, že různé státní intervence omezují nabídku práce pro všechny občany, to je pravda a nelze vyloučit, že někdo byl tímto postižen. Na druhou stranu, ale v tehdejší době byla regulace pracovního trhu (vyjma částečně dětské práce a licencí) z dnešního pohledu spíše méně významná a dařilo se ji i různě obcházet. Systém soukromého zdravotnictví nebyl centralizovaný a umožňoval tak různým skupinám obyvatel se organizovat za účelem získání zdravotní péče. V tehdejší době měla význam rodina, přátelé, kolegové atp. Nutnost spolehnutí se na tyto posilovala mezilidské vztahy.

F) Ve Skotsku mělo soukromé zdravotnictví větší význam než v Anglii a Walesu. To by mohlo být dáno i menším vytěsňováním.

G) Jen poměrně volně souvisel tento soukromý systém s církvemi a náboženstvím. Naopak poměrně velký význam měla prestiž, ta se odrážela i ve výstavnějších stavbách nemocnic.

H) Přístupnost lékařské péče ve zkoumané době byla omezena intervencemi veřejného sektoru, z nichž určitá část byla dána snahou zájmových skupin prosadit své parciální zájmy. Zvlášť silná byla v případě ústavů pro duševně choré, a pak u lékařské profese. To mělo negativní dopad na nabízené množství lékařské péče té doby. Veřejný sektor se soustředil tehdy na péči o přestárlé, neléčitelně a chronicky nemocné a duševně choré a největší podíl měl v případě infekčních nemocí.

Historie se nedá opakovat a stěží nás může informovat o budoucnosti, může jen naznačit možnosti. V tomto případě jde o minulost poměrně nedávnou. I přes rostoucí konkurenci veřejného sektoru (nemocnice chudinského práva se změnily na municipální nemocnice pro obecnou veřejnost, a to nejen pro chudou) se dobrovolné nemocnice udržely až do druhé světové války, kdy přešly pod vládní kontrolu [6]. Po válce přišel i definitivní pád svépomocných spolků [7]. Jen starobince působí v relativně větších počtech, byť v omezené míře dodnes [8]. Zdá se, že k bezproblémovému fungování (a financování) má dnešní veřejný systém ve Spojeném království tzv. NHS (Nacional Health Service) dosti daleko [9]. A to by časem mohlo vést k hledání alternativ. Ke kapitole 15 je nutné dodat, že bylo by žádoucí se pokusit zjistit přesnější počty lůžek v starobincích-chudobincích (almshouse) a vyjasnit zcela situaci u rekonvalescentních domů a sanatorií. Počty lůžek v domácí péči ohledně chronicky nemocných, přestárlých a duševně nemocných se už asi nikdy nepodaří zjistit. Taktéž by bylo zajímavé prozkoumat někdejší soukromý zdravotní systém včetně nemocnic v USA, který byl více postaven na tržních vztazích v úzkém slova smyslu.

16. Démon alkohol aneb mohli za všechno jen ti druzí?

Chudoba a pak alkohol anebo alkohol a pak chudoba?

Pohled na chudobu může být zhruba dvojí. První pohled spočívá na individuálním selhání (subjektivní příčina), to vypadá si takhle: "Chudí jsou kvůli individuálnímu morálnímu selhání, jako lenost, opilství, a nedostatek osobní a občanské hrdosti. Šlechetný stát pomáhající takovým lidem jen udělá věc horší, povzbuzením dalších žadatelů; oslabí dále svépomoc a odhodlání vytvořením cyklu závislosti; a podkope ctnost práce a samostatnosti ve zbytku společnosti zdaněné k financování sociálních dávek.". Druhý pohled se domnívá, že chudoba byla důsledkem řady okolností (objektivní příčiny) jako nezaměstnanost, zdraví, věk a bídné vzdělávání, či jejich kombinace. Špatné chování mělo být tak důsledkem beznaděje chudých [1]. Mezi toto špatné chování lze jistě počítat i opilství. Již několikrát jsem měl možnost vidět v knihách o období tzv. divokého kapitalismu (19. a počátek 20. století) tvrzení, že problém s alkoholem byl u chudých vyvolán chudobou či spíše bídou a snahou najít v alkoholu útěchu - viz třeba pro ranné časy viktoriánského kapitalismu u T. Maye v jeho knize "Victorian Factory Life" [2].

Takové tvrzení může být pravdivé, protože krizové a stresové situace mohou vést k rozhodnutí nadměrně konzumovat alkohol, a tím vést i k pijáctví a případně alkoholismu. Situace člověka se tak může ještě zhoršit a daný člověk může upadnout ještě do větší chudoby. Sklouznutí k pijáctví a alkoholismu je však jen jedním ze způsobů řešení problémů a neplatí jistě vždy (ne každý chudý je pijan nebo dokonce alkoholik). Lze si však představit i opačnou situaci, kdy někdo začně pít a jeho materiální podmínky díky tomu dojdou značné úhony. Do jaké z těchto dvou kategorií chudý spadl věděl (ví) jen on sám anebo jeho nejblížší. Možné jsou i stavy někde mezi těmito dvěmi situacemi a dále k problémům vede někdy činnot veřejného sektoru nebo případně činnost zločinců, což by se dalo zahrnout pod objektivní příčiny.
Existenci situace kdy je nejprve alkohol, a pak chudoba či bída a tedy, že nejde jen pouze o souvislost mezi chudobou a pijáctvím či alkoholismem, napomáhá i fakt, že pijáctví a alkoholismus jsou rošířené i mezi středními a vyšším vrstvami [3]. Samozřejmě i lidé těchto vrstev mají také různé problémy, které mohou řešit alkoholem. Opět to však platí jen o části z nich. Nabízí se tedy otázka, zda problém pijáctví a alkoholismu nebyl (není) spíše spojen s nějakou formou reakce na problémy, která je vlastní jen určité části lidí. To však zde stěží vyřešíme. Místo toho se zaměříme na skutečnosti, které se snaží zpochybnit (nikoliv vyvrátit) názor, že chudí pili alkohol z důvodu chudoby a bídy, aby dosáhli útěchy.

Pití z nouze má alternativy

V této souvislosti je zajímavé to, co píše v jedné své stati moravský historik L. Fasora: "Neblahé bytové poměry velké většiny dělnických rodin byly příčinou snahy mnoha jejich členů trávit většinu času pokud možno mimo domov. Jednak v práci, jednak ovšem prostým potulováním se po okolí. Průvodním jevem nedostatku domácícho zázemí byla snaha mužů raději ze stísněného prostředí plného dětí a viditelné bídy prostě zmizet do nejbližší nálevny..."[4]. Bída (mohly se k ní přidat třeba i špatné vztahy v rodině) tedy hnala lidi z domů někam jinam, avšak hospoda byla pouze jen jednou z forem řešení nepříznivé situace, vedle třeba uvedených potulek anebo práce (což je při větší délce tehdejší pracovní doby zajímavý poznatek). Alternativ bylo zpravidla více - setkání s přáteli, dělnické divadlo, tancovačka, snaha o zlepšení situace vlastní rodiny, přivýdělek, později i sport atp. Tedy v této situace nelze jednoznačně tvrdit, že uvedené špatné chování muselo být důsledkem beznaděje chudých. To by platilo jen tehdy, pokud by neměl člověk na výběr jinou možnost než jít do hospody (ovšem ani v hospodě se jen nepije).

Budeme mít v dalších částech statě na paměti, že pití alkoholu nerovná se automaticky zlo, ale že má i svá pozitiva a je prospěšné (viz i dále). Také je nutné rozlišovat mezi pijáctvím a alkoholismem [5]. Místo alkoholu by šlo doplnit i jiné drogy.

Nejen chudoba vede k popíjení (a jiným drogám)

Česká wikipedie uvádí, že: "V počátcích alkoholického opojení vzniká u člověka stav spokojeného a sdílného rozpoložení mysli. Obvykle se to projevuje i navenek veselým výrazem v obličeji, svítivýma očima, živou mimikou, výřečností a smíchem. Člověk je rozpustilý, snadno a rád uzavírá přátelství, dostavuje se u něho zvýšený pocit sebevědomí, dojem, že by snadno překonal všechny životní těžkosti. Právě tento stav je často nejsilnějším popudem, proč člověk sahá po alkoholu a považuje jej za společníka ve štěstí a útěchu v neštěstí.". Dále se zde praví, že: "Také se však může stát motivem k pití alkoholu nečekaný úspěch v zaměstnání, pohoda v rodinném životě nebo jen hledání nějakého vzrušení v rámci existujícího stereotypu." [6]. Motivů k popíjení je tedy mnoho.

Pro Českou republiku se uvádí, že: "Závislými na alkoholu jsou v České republice desítky tisíc lidí, "problém" s alkoholem má dle statistik v ČR 25% mužů a 10% žen. Nové statistiky z března roku 2010 vedené MUDr. Csémym [uvádí, doplněno autorem], že je v ČR zhruba 550 tisíc lidí závislých na alkoholu (4x více než se doposud předpokládalo). Alarmující je i velmi rozšířené pití dětí do 18 let." [7]. Tedy u uvedených procent jde o dost větší počet než je lidí pod hranicí relativní chudoby u nás - 9,8 % občanů, z toho 10,7 % žen a 8,9 % mužů [8]. Zvlášť zarážející je poměr mezi relativně chudými muži a muži, kteří uvádí dle statistiky jistý problém (nikoliv nutně alkoholismus) s alkoholem, vztažený k témuž poměru u žen.

Pro naše účely je také poměrně zajímavé, že například 40 až 90 % mladých bezdomovců v České republice užívá drogy. Mezi 35 tisíci drogově závislými je prý 20 až 25 % bezdomovců [9]. Za prvé jde o mladé lidi na vrcholu svých fyzických sil, a přesto jim to není nic platné. Za druhé ne každý drogově závislý je bez domova - tj. souvislost mezi braním drog a bídou bezdomovectví tu je vidět, ale není obecně platná pro všechny, a to i když je nutné předpokádat, že i část bydlících drogově závislých bude chudá. Nicméně jde jen o více čí méně (ne)přesné statistiky a dotazníková šetření, také hranice chudoby je stanovena arbitrárně a jednotně pro všechny různě bohaté regiony republiky, a ne každý chudý se cítí být chudým a ne každý "nechudý" se necítí být chudým. Přejděme tedy dále.

Méně chudoby a více alkoholu

Zajímavé je, že větší popíjení bylo historicky někdy spojeno naopak s růstem blahobytu. Například J. Machačová a J. Matějček uvádějí pro námi sledované období divokého kapitalismu, že větší výdělky znamenaly, že: „Z chudoby se vymykaly některé postupně rostoucí kategorie manufakturního a továrního dělnictva, které se dostávaly do stádia růstu reálných příjmů a materiálního vzestupu.“. To vedlo u dělníků (a samozřejmě horníků) k výbuchu spotřeby - nákupy jídla, oblečení, luxusního zboží, zábavy a také nákup alkoholu, a případně k tvorbě úspor a později alespoň někde i k preferenci volného času [10]. Pro čeledíny (podskupina nádeníků) oba autoři uvádějí následující: „Z 90. let však máme zprávy o tom, jak si čeleď začíná „troufat“ a zvyšovat své materiální požadavky („chce do hospody chodit, pivo pít, karty hrát a doutníky kouřit“). V té době podstatně stouply peněžní mzdy zemědělské čeledi…“ [11].

Příchylnost vůbec nejlépe placené profese nižších vrstev horníků k alkoholu je známá. M. Jemelka uvádí, že pro horníky byly nebezpečím závodní konzumy a nálevny, u kterých tito často měli dluh, přičemž veřiteli byli samotní zaměstnavatelé [12]. Přirozeně však zájmem zaměstnavatelů nebylo pouštění opilých dělníků do dolů, protože tito opilci zde znamenali bezpečnostní riziko [13]. Konkrétně alkoholismus a stovky krčem uvádí B. Navrátil pro hornickou Ostravu. Tehdejší Moravská Ostrava dle téhož měla největší spotřebu alkoholu v mocnářství [14].

Jaké byly výdělky takových horníků či dělníků? Ke konci 19. století se příjmově dostávali chudší mistři a tovaryši pod úroveň dobře vydělávajících továrních dělníků. Pro stejnou dobu lze také předběžně soudit: „…, že nižší střední vrstvy měly roční příjmy na úrovni havířů (asi 1000 K)…“ [15]. Pro dobu po roce 1860 se zde uvádí, že nejnižší mzdy státních úředníků pak činily 315 zlatých ročně, průměrný plat textilního dělníka v severních Čechách asi 250 zlatých a průměrné platy horníků 360 – 400 zlatých. Za pozornost také stojí, že dle Machačové a Matějčka si mohl (to neznamená, že nutně musel) horník či hutník (tj. většinou nejlépe placené dělnické profese) uspořit za celou kariéru v poslední čtvrtině 19. století od 3000 do 6000 zlatých [16]. Tedy poměrně slušnou částku, i když na druhou stranu to byly (jsou) náročné profese. Měřeno dobovým pohledem na tom byly celkem slušně, ale přesto (nebo právě proto?) pili.

Modré pondělí

Důležité je uvést, že zde nejde v prvé řadě vůbec o alkoholismus, ale že i obyčejné opilství může mít vliv na práci dané profese, například v pozdních příchodech, méně kvalitní práci nebo špatné komunikaci či dodržení slova. A mohlo a může ovlivnit zaměstnavatele ohledně pokračování pracovního poměru daného zaměstnance a případně vést i k výpovědi, a tím případně i k bídě zaměstnance. Například jinde jsem uvedl, že přední současný moravský historik L. Fasora upozornil na existenci tzv. modrého pondělí: „…jedním z významných soudobých sporných témat mezi zaměstnanci a zaměstnavateli ve velkých podnicích byla otázka tolerance k „modrému pondělí“, zřejmě běžnému jevu, kdy velká část dělníků nebyla v pondělí kvůli silné kocovině schopna nastoupit do zaměstnání a vynucovala si ze strany zaměstnavatele toleranci své neřesti.“ [17]. Stejný problém problém panoval ve viktoriánské Británii. Zde tak zvané svaté pondělí (Saint Monday), svátek pro všechny, byl kletbou pro tovární mistry, která se těžko odstraňovala a absence byly běžné [18]. Takové skutečnosti musely skutečnou odpracovanou dobu zkracovat. Znamenaly zároveň pro zaměstnavatele zvýšené náklady na práci a buď tedy propuštění části zaměstnanců (a tím tlak na pokles mezd) anebo nabízení nižších mezd, která samozřejmě měly vliv na životní úroveň popíjejících zaměstnanců.

Alkohol ve Velké Británii

Již v 18. století byl ve Velké Británii velmi oblíbeným nápojem džin. Později pro 19. století píšou Ball se Sunderlandem, že: „Ačkoliv džinová panika byla dávnou minulostí, lidé v 19. století pořád pili ohromné množství alkoholu.“. Podle jednoho z citovaných zdrojů (uvádějícího vyšší cifry) bylo v roce 1850 utraceno (v Anglii) na hlavu za pivo téměř 3 libry (60 šilinků čili 720 pencí) na hlavu. Návyky v pití ovšem mohly být enormě rozdílné mezi městy a různými sociálními skupinami. „Ale jakékoliv byly precizní čísla pro individuální domácnosti, pití bez pochyby mělo velký dopad na rozpočty pracujícících, s mnoha utrácejícími třetinu až polovinu svého výdělku na toto. To byla jedna z příčin chudoby, která tak znepokojovala reformátory jako byl Booth.“ [19]. To byla opravdu ohromná proporce.

Nicméně nutné je jedno upřesnění, které autoři uvádějí a sice, že tvrdá manuální práce v odvětvích, jako bylo stavebnictví anebo slévárenství vyžadovalo konzumaci velkého množství tekutin v časech, a to v době, kdy voda dobré kvality nebyla lehce k mání [20]. Dále je nutné zopakovat z kapitoly 12.5, že za prvé pivo bylo pravděpodobně bezpečnějším nápojem než voda, která v té době často způsobovala vražednou choleru. Za druhé, že alkoholické nápoje byly zdaněny. Pokud tedy byla u nějaké osoby (nemusí jít vůbec o alkoholika) poptávka po alkoholu málo elastická, tak cena rostoucí daně, která snižuje rozsah nabídky alkoholu a vede k růstu jeho ceny automaticky znamenala vyšší podíl příjmu této osoby utracený za alkohol. Dále je dost pravděpodobné, že pohled na takové nápoje jako pivo a možná i víno byl na venek tehdy zřejmě méně přísný než dnes (pivo se na veřejnosti podávalo i dětem). Také je otázkou jaký obsah alkoholu měly konzumované alkoholické nápoje.

Na druhou stranu některá anglická města se mohla dokonce vykázat až poměrem 1 hospoda na 168 obyvatel města (Manchaster roku 1896) [21]. Když si to dáme do protikladu například s rozsáhlou snahou zlepšit pozici chudých již dříve několikrát zmíněného doktora Barnada, který se snažil propagovat i abstinenci, a který věděl, že s mnohými dětmi bylo špatně zacházeno a byly zanedbány z důvodu vášně pro alkohol [22], tak se nelze ubránit pocitu, že chyba byla i na straně některých chudých.

V době průmyslové revoluce (pro naše účely roky 1770 až 1810) byly platy nekvalifikovaných pracovníků 1 až 2 pence za hodinu, týdenní mzda od 7 šilinků a 6 pencí do 10 šilinků byla běžnou, 15 šilinků byla mzda dobrá. Jedna libra tehdy měla 20 šilinků a jeden šilink měl pak 12 pencí. V ranných 30. letech 19. století mohl být plat muže v přádelně bavlny asi 10 až 13 šilinků (týdně). V letech 1850 a 1851 dala málo placená práce v zemědělství 6 až 15 šilinků týdně [23]. Pokud tedy vezmeme jen útratu ve výši 1/3 z příjmů za alkohol, pak dostaneme v době průmyslové revoluce 2,5 až 3,3 šilinku pro běžnou mzdu, 5 šilinků pro dobrou mzdu. Pro ranná 30. léta 19. století dostaneme 3,3 až 4,3 šilinku. A pro dobu kolem roku 1850 dostaneme 2 až 5 šilinků utracených za alkohol.

V letech 1889 až 1902 vydal filantrop Ch. Booth několika svazkovou publikaci "Life and Labour of the People in London", v které rozdělil obyvatele Londýna do několika skupin A (nejchudší) až H (horní střední vrstva). Skupinu A (marginální skupina včetně polokriminálních živlů – 0.9 % obyvatel města) a B (7,5 % obyvatel města) zařadil mezi velmi chudé. Skupiny C a D k chudým (dohromady 22,3 % obyvatel města). Pro rodinu ze skupiny C stanovil Booth nepravidelné příjmy ve výši 15 až 20 šilinků týdně. Pro skupinu B žádné takové příjmy nestanovil, jen uvedl, že její práce byla příležitostná (hlavně šlo o pracující v docích) [24]. Příjmy rodiny ze skupina B tedy ležely pod hodnotou 15 šilinků a byly nepravidelné. Pokud tedy vezmeme jen útratu ve výši 1/3 z příjmů za alkohol, pak dostaneme u skupiny C 5 až 6,7 šilinku. A u skupiny B pod 5 šilinků utracených za alkohol.

Pro srovnání jednou z možností zajištění lékařské péče byly ve Velké Británii tzv. nemocenské kluby (sick clubs) a svépomocné spolky (friendly societies). Šlo o určitý druh pojistného plánu, kdy se týdně platila jistá suma. Za to byla k dispozici v případě nemoci účastníka určitá nemocenská dávka. Pro naše účely je však důležitější informace, že za poplatek zhruba 2 šilinky a 6 pencí za osobu a rok (asi 0,6 pence za týden) byl k dispozici i lékař [25]. Nebo: od poloviny 19. století zde byly charitativní dispensáře nahrazovány novými pojišťovacími dispensáři: "Pacienti mohli využít výhodu jejich služeb, jestliže platili pravidelné týdenní příspěvky na pojistný plán, obvykle jednu penci týdně." Dále: "Do roku 1900, mezi dvěma třetinami až polovinou členů všech svépomocných spolků platilo půl až jednu penci za smlouvu pro lékařské služby a více než 40% mužů dvaceti let věku a více bylo členy svépomocných spolků nebo nemocenských klubů. V některých klubech byly podpory vypláceny také závislým osobám nebo zahrnovaly i léčení v nemocnici." [26].

V době průmyslové revoluce stála libra pšeničné mouky k roku 1785 1,75 pence a k roku 1797 4,5 pence. Za jednu penci se dal ve středo-viktoriánských časech na ulici pořídit jeden plněný koláč k jídlu [27]. V době průmyslové revoluce většinou děti chodily do tzv. dámských škol, kde rodiče platili 2 až 3 pence za týden a dítě. V pozdější době za královny Viktorie stály dámské školy 3 pence týdně [28].

Pokud tedy vezmeme jen 20 % z výše uvedených (třetinových) útrat na alkohol, tak dostaneme hodnoty zhruba od 0,4 až do 1,35 šilinku – tj. 5 až 16 pencí za týden. Za to by šlo pořídit výše uvedenou lékařskou péči při ceně 1 pence pro 5 až 16 lidí za týden, nebo si koupit 5 až 16 plněných koláčů k jídlu týdně navíc. Či v době průmyslové revoluce roku 1785 zhruba 3 až 9 liber pšeničné mouky a roku 1797 1 až 3,5 libry této mouky. Anebo zaplatit vzdělání v dámské škole pro zhruba 2 až 5 dětí týdně při ceně 3 pence.

Alkohol jako dobro

Bylo by však nesmyslné si myslet, že s penězi nevyšel (nevýjde) kvůli alkoholu každý jeho konzument, anebo že většina jeho konzumentů byli minimálně pijáci. Na stránkách alkoholik.cz se nalézá následující motto: „Alkohol je dobrý tehdy, když potřebujeme něco zapít - ať už je to něco příjemné nebo zlé. Když to zapíjíme moc dlouho, tak se ale utopíme.“ [29]. Alkohol v přiměřeném množství (to má každý jinde) není zlý. Může být třeba při hypotenzi anebo při menších trávících potížích přínosný pro tělo. Hospody obecně jsou místa vzniku sociálního kapitálu – vzniku lidské vzájemnosti a navazování nejrůznějších kontaktů, které pomáhají překlenout nedostatek informací a získat případnou pomoc. Již dříve jsme uvedli, že svépomocné spolky někdy stály i na společném popíjení. Nelze tedy říci, že alkohol je z pohledu lidstva apriori špatný. Každý si musí k němu vytvořit poměr, který mu vyhovuje. Nelze zde zobecňovat. Někdo (malá nevymýtitelná menšina zvaná alkoholici) to z nejrůznějších příčin nedokáže. Jiní to dokážou, pokud se však rozhodnou (rozhodli) utrácet poměrně značný díl svých příjmů za alkohol, je pak logické, že jim na jiné věci zbyde méně peněz. Mohou se pak však zlobit jen sami na sebe. Přenést náklady svého chování na druhé umí (skoro) každý, ale do poctivého jednání to má hodně daleko. Samozřejmě toto pojednání neplatilo (neplatí) pro všechny chudé.

17. Musí být hasiči veřejně placení?

Hasiči patří ode vždy k velmi považovaným povoláním. V současnosti je v České republice řada hasičských sborů placena z veřejných prostředků a sborům dobrovolných hasičů přispívají obce anebo je rovnou zřizují. Je však pro existenci služeb hasičů nutné, aby byli tito placeni z veřejných prostředků?

Oheň je velmi dobrý sluha, ale i velmi zlý pán. Tohoto faktu jsou si lidé vědomi od pradávna. Aktivně se ohni, který se dostal mimo kontrolu, bránili a pro žháře nebo toho, kdo ohněm hrozil, existoval zpravidla jediný trest - smrt. Ochrana před ohněm je pro lidi užitečnou činností a je jako vzácný statek předmětem jejich jednání. Tento statek je jako každý jiný vzácný statek lidmi na trhu poptáván, a proto bude i nabízen. Radim Smetka uvádí: "A důvodem proč poptávat hasiče, je především strach o vlastní majetek. Netrápí nás ani tak představa, že sousedovi shoří byt, jako spíše představa, že oheň přeskočí do našeho bytu." [1]. Tentýž autor se dále ptá, co se stane pokud zafunguje princip černého pasažéra - tj. soused nebude ochoten platit za hasiče a bude spoléhat na nás. Anebo se projeví morální hazard - tj. někdo si nebude třeba platit hasiče, aby v případě požáru dostal hodně peněz z pojistky. Nebude pak poptávka po službách hasičů slabá a nebude jejich služba horší a s delší dobou dojezdu? V odpovědi uvádí, že na trhu existuje ještě jiná skupina lidí, která by na svobodném trhu služby hasičů poptávala. Jedná se o pojišťovny: "Jsou to právě ony, které by musely vyplácet vysoké částky svým klientům v případě požáru. Tedy právě ony mají silnou motivaci požárům zabránit a v hasičích mají ideální nástroj, jak zabránit svým klientům v morálním hazardu.“. Pojišťovny mohou platit hasiče přímo nebo mohou přimět své klienty platit si hasiče tím, že jim nevyplatí pojistku anebo vysokou spoluúčastí [2].

Tuto skutečnost nyní ilustrujeme historickou zkušeností. Nejprve je však nutné uvést, že je představitelná situace, kdy hasiči nechají shořet majetek člověka, který si jejich služby nezaplatil a že se soustředí jen na ochranu majetku svých klientů. To je třeba v případě vilové zástavby anebo továrních objektů technicky možné. Dále platí, že i když je boj s ohněm velice užitečný, tak pořád mají lidé i jiné potřeby, které si přejí pokrýt. Proto bude vždy jen část vzácných výrobních faktorů použita na služby hasičů. Bude tedy existovat vždy nějaká doba dojezdu a úroveň služeb. Pokud tomu tak nebude a lidé budou nuceni platit si na služby hasičů více než chtějí, tak to jen znamená, že jim zbude méně peněz na krytí jiných důležitých potřeb. Díky tomu budou tito lidé poškozeni. Navíc nebude jiná jen struktura produkce v ekonomice, ale bude jiná i struktura služeb hasičů. Přejděme však dále.

Dobrovolný způsob číslo 1 - tržní řešení v Londýně

Dle expozice "Museum of London" vznikly první pojišťovny pojišťující riziko požáru po velkém požáru Londýna roku 1666 ("The Great Fire"). Tento požár spálil větší část tehdejšího města. Později pojišťovny začaly zakládat i vlastní hasičské sbory. Ekonomičtí historikové M. Ball a D. Sunderland uvádí, že na začátku 19. století provozovaly v Londýně vedle jiných hasiče i pojišťovny. Ty měly totiž výše zmíněný zřejmý podnět v omezování dopadů požárů a jejich role se rozšířila na 10 čtverečných mil centrálního Londýna (ne prý bez jisté neochoty, ke které autoři však bližší informace neuvádí).

Sbory těchto pojišťoven se sloučily v roce 1832 do "London Fire Engine Establishment", jehož náklady na provoz činily 8 tisíc liber ročně. Tento sbor měl 19 stanic s 80 muži a 2 říční pontony (float). Tento sbor rychle rostl a byl dle autorů vysoce úspěšný: "Mezi roky 1833 a 1865 byl angažován ve 32 376 požárech, z nichž třetina byla vážných. Do roku 1861, 117 hasičů pracovalo s 27 koňmi taženými ručními stříkačkami, 1 parní stříkačkou, 28 ručními pumpami a 2 parou poháněnými pontony.". Autoři uvádějí, že používání ručních stříkaček poté, co parní stříkačky ukázaly svoji cenu je přičítáno konzervatismu sboru, ale také snižovalo náklady pojišťoven [3]. To je možné a legitimní, protože náklady je nutné zohlednit v ekonomické kalkulaci a jen omezená část výrobních faktorů mohla (může) být použita na hašení požárů. Navíc ruční stříkačka mohla být nasazena do akce téměř okamžitě, zatímco u parní stříkačky se musel nejprve roztopit kotel [4].

Dobrovolný způsob číslo 2 - hasiči jako charita v Českých zemích

V Londýně působila v téže době organizace, která poskytovala hasičské služby na bázi charity, šlo o "The Royal Society for the Protection of Life" [5]. Podobné to bylo i v Českých zemích a na Slovensku, pro které se uvádí v době tzv. první republiky: "Profesionální hasičské sbory byly pouze v Praze, Plzni a v Brně." Přičemž roku 1930 měl "Svaz dobrovolného hasičstva československého" více než 10 tisíc sborů (spolků) s 300 tisíci členy a dalších 3 715 sborů s 200 tisíci členy měl německý hasičský svaz [6]. Dříve tomu bylo podobně. Například pro někdejší soudní okres Telčský (dobově Telecký) se uvádí v pramenu z roku 1913 19 hasičských spolků. Na soudním okrese Frenštát pod Radhoštěm 6 spolků. Hranický soudní okres vykazoval k roku 1909 26 hasičských spolků, ivančický roku 1904 15 spolků, brněnský k roku 1897 21 českých spolků a znojemský roku 1904 10 spolků atp. [7].

Pro ponoření do hloubější historie nám poslouží historik J. Janák. Tento uvádí pro rok 1869 v Českých zemích - tj. krátce po vydání zákonů o spolkovém a spolčovacím právu - 76 spolků dobrovolných hasičů, k roku 1880 1362 těchto spolků a k roku 1890 již 3570 těchto spolků [8]. Vůbec první spolek (českých) dobrovolných hasičů měl pak vzniknout roku 1864 ve středočeských Velvarech [9]. Početnost spolků dobrovolných hasičů byla tedy velmi vysoká. A to i když uvážíme, že kvůli národnostním třenicím vznikly v některých místech dva tyto spolky (český a německý). Tak tomu bylo třeba v jihomoravském Kyjově [10].

Je také rovněž nutné připustit, že někdy se na financování spolků dobrovolných hasičů podílely obce (a to i někdy i v rámci národnostních třenic). Ty pak spolufinancovaly výzbroj spolků anebo poskytovaly spolkům prostory. Řád policie požárové z roku 1873: "...ukládal starostům a představeným obcí pečovat o zřízení hasičského sboru a poskytovat všestrannou pomoc." [11]. Fakticky však celá řada těchto spolků vznikla mnoho let ba i desítek let poté. V době 19. století si lidé moc s dodržováním zákonů a nařízení hlavu nelámali. Avšak spolufinancování se objevovalo. Například v severomoravském Příboře město koupilo pro hasičský spolek dům, ve Frenštátě pod Radhoštěm pro spolek postavilo kůlnu na nářadí. V Rosicích (u Brna) dostal spolek při svém založení hasící potřeby (doslova rekvizity) od obce a i na tehdejší dobu velký příspěvek 7 tisíc zlatých [12].

Přesto dosáhlo celé hnutí ohromujícího rozsahu, a to šlo o dobrovolnou spolupráci bez nároku na peněžní odměnu. Dělat dobrovolného hasiče (nebo jejich sponzora) lidi vnitřně uspokojovalo (a i dnes uspokojuje). Co za tím stálo? Jistě celá řada různých motivů, které není možné ani všechny vyjmenovat. Velkou roli však jistě hrála prestiž, kterou měl (má) hasič v očích svých bližních. Autoři dějin města Třeště uvádí pro místní spolek dobrovolných hasičů: "V této době [19. století a začátek 20. století, pozn. autora] byla činnost hasičů považována za zájmovou a dobrovolnou činnost, proto nebyla nikdy státem finančně dotována. Svým přístupem k nácviku a obětavostí při požárech hasiči získali uznání nejen v obci, ale i v okolí, kam v případě požárů vyjížděli pomáhat hasit." [13].

Ekonomové S. A. Beaulier a J. C. Hall uvádí mezi důvody proč se lidé účastní charity právě i prestiž, kterou lze přispěním na charitu získat v očích druhých. Ta některé lidi motivuje pro poskytování charity více než jiné věci. Tito ekonomové tvrdí, že toho jsou si různé charitativní organizace vědomy: "Když se podíváme na způsoby, kterými charitativní organizace prosí o dary, zřetelně tyto neapeluji na altruistické motivy dárců.“ [14]. Není žádný důvod, aby podobný závěr neplatil i pro dobrovolné (charitativní) hasiče. Titíž autoři se věnují i problému vytěsňování charity, ke kterému vede činnost státu a obcí. Vytěsňovací efekt platí především tehdy, pokud se lidé věnují charitě z toho důvodu, že mají duševní užitek ze zlepšování postavení druhých lidí. Pokud však dárce hodlá za charitativní akci získat větší prestiž, budou dopady uvalených daní a výdajů státu (sociálních dávek) menší nebo žádné [15]. Proto i v oboru hasičském nebude nikdy dobrovolná práce zcela vytlačena. Nicméně je zřejmé, že lidé mají díky daním vybraným pro financování charity nižší příjmy, a proto jim zbude méně peněz na krytí jejich potřeb, a tím pádem i na charitu. Pak je jedno z jakého důvodu chtějí přispět na charitu. Buď své příspěvky zastaví, nebo omezí anebo (zřejmě málo pravděpodobně) zachovají jejich výši a uskrovní se jinde (jiní lidé tak budou mít menší příjmy a budou čelit stejnému problému) [16].

Je nutné zmínit ještě jeden důvod proč hnutí dosáhlo takového rozsahu. Zejména na vesnicích hasičský spolek vykonával (vykonává) i jiné činnosti, a to například sdružovací, kulturní a vzdělávací [17]. Nahrazoval tak a nahrazuje činnost jiných spolků a institucí, které mají v malých sídlech omezené možnosti vzniku vzhledem k nízkému počtu obyvatel. Asi každý v životě slyšel o hasičském plesu.

Dobrovolné financování hasičských spolků

Pro zajímavost uvedeme dva příklady dobrovolného financování hasičských spolků na Moravě. V roce 1871 vznikl německý hasičský spolek v Kyjově ("Freiwillige Feuerwehr in Gaya"): "Nově utvořenému sboru při jeho založení bylo darováno různými soukromníky z řad německých na zakoupení potřebné výzbroje 504 zlatých.". Důležitý byl pro každý spolek i počet členů, ti totiž mohli platit členské poplatky. Kyjovský spolek měl při založení 69 činných členů a na začátku roku 1873 to bylo již 109 činných členů a 40 přispívajících (ti platitili dobrovolný roční příspěvek) [18]. V západomoravské Třešti vznikl hasičský spolek roku 1878 a: "Výzbroj a jednoduché hasební prostředky byly pořizovány nejen z darů a sbírek, ale i z výnosů bálů spolkem pořádaných." Spolek měl i řadu členů čestných, kteří mu poskytovali různé finanční obnosy. V pozdější době žádal tento spolek o zakoupení parní stříkačky obec, tato stříkačka však měla být spolufinancována pojišťovnou a sbírkou mezi občany [19].

Dobrovolné řešení číslo 3 - tovární hasičské spolky

Existuje ještě jedna skupina subjektů, která má zájem o služby hasičů. Tato skupina je složena z majitelů továren případně jejich zástupců. Ve zmíněné Třešti měli například vlastní hasičský tovární spolek (takový sbor však nemusí nutně vzniknout na základě spolku, ale třeba může být přímo součástí struktury firmy) v továrně na sirky [20]. Ve Vsetíně, kde byla dříve významná výroba nábytku, se mohly vlastními hasičskými spolky prokázat dvě známé nábytkářské továrny - Thonetova a Khonova [21]. V roce 1887 vznikl hasičský tovární spolek v Parníku (dnes část České Třebové), obecní sbor zde vznikl až roku 1911 (!). Historik M. Šebela k tomuto továrnímu spolku uvádí: "O členství ve sboru byl mezi zaměstnanci zájem a všichni, kteří byli přijati, si to pokládali za věc cti." [22]. Dřevo a textil docela slušně hoří. O sirkách a barvách a dalších chemických látkách na barvení nebo šlichtování textilu ani nemluvě. Oheň může zničit továrnu, stroje, suroviny nebo zásoby. Ztráty na majetku jsou pro podnikatele anebo jeho zástupce nepříjemné, stejně jako to, že nepoškozená část majetku nemůže vydělávat. Proto existuje prostor pro vznik továrních hasičských sborů [23]. V historických záznamech lze najít, že takové hasičské spolky operovaly i mimo majetek továrníka. Zmíněný tovární hasičský spolek z Parníka hasil například chalupu v Parníku anebo požár továrny v okolí [24]. Přirozeně podnikatelé by také mohli využít služeb pojišťoven a jejich případných hasičských sborů.

Shrnutí

Na základě výše uvedeného je zřejmé, že služby hasičů nemusí být poskytovány skrze veřejné finance, ale mohou být ponechány vlivu tržních sil a dobrovolné akce. Existuje několik skupin (pojišťovny a podnikatelé), které mohou zajistit větší dostupnost a kvalitu hasičských služeb. Toto by bylo dále zesíleno existencí výhod, které plynou člověku z toho, že je dobrovolným hasičem anebo jejich sponzorem. Mezi těmito výhodami je i vyšší prestiž takového člověka v očích ostatních. Na úplný závěr jedna historická zkušenost, která souvisí úzce s požáry. Roku 1840 byla Moravská Třebová postižena velkým požárem, následné sbírky na vyhořelé se pořádaly po celé habsburské monarchii. Podobně tomu bylo po požáru roku 1873 v Třebíči. Zde sbírky po celé monarchii stačily na vyrovnání škod a něco zbylo i navrch. Když na začátku 20. století hořelo ve Vimperku, tak se odehrála sbírka na pomoc postiženým v celé střední Evropě [25].

Literatura

Literatura:

• Abram, T. Smutné dejiny sociálního systému v USA. In: Gonda, P. a Chalupníček, P. In Defense of the Free Market. Bratislava: Konzervatívný inštitút M. R. Štefánika – Liberální institut 2007, ISBN 978-80-863-8949-3.
• Amy, H. The Street Children of Dickens’s London. Stroud: Amberley Publishing 2012, ISBN 978-1-84868-846-9.
• Aspin, Ch. The Cotton Industry. Oxford: Shire Publications 2010, ISBN 978-0-85263-545-2.
• Baďura, J. Lipenský okres. Brno: Musejní spolek 1919.
• Baletka, L. aj. Vsetín: město a čas. Vsetín: Masarykova veřejná knihovna 2008, ISBN 978-80-904139-1-7.
• Ball, M. a Sunderland, D. An Economic History of London 1800-1914.  Abingdon on Thames: Routledge 2001, ISBN 0-415-40640-4.
• Bartková, H. Prostějov. Praha-Litomyšl: Paseka 2007, ISBN 978-80-7185-854-6.
• Bartoš, J. a Trapl, M. Dějiny Moravy díl 4 – Svobodný stát a okupace. Brno: Muzejní a vlastivědná společnost v Brně 2004, ISBN 80-7275-044-5.
• Bartoš, J. Historický místopis Moravy a Slezska v letech 1848-1960: svazek 4. Ostrava: Profil 1974.
• Bartoš, J. aj. Prostějov: dějiny města. 2. Prostějov: Město Prostějov 1999, ISBN 80-238-4511-X.
• Baštecká, L. Náchod. Praha-Litomyšl: Paseka 2009, ISBN 978-80-7432-015-6.
• Beaulier, S. A. a Hall, J. C. Collective Consumption Externalities and Charitable Giving. In: New Perspectives on Political Economy, Volume 4, Number 1. Praha: Liberální institut 2008, ISSN 1801-0938.
• Beito, D. Mutual Aid for Social Welfare: The Case of American Fraternal Societies. In Palmer, T. G. After the Welfare State. Arlington: Students for Liberty 2012, ISBN 978-0-89803-171-3.
• Beranová, M. a Kubačák, A. Dějiny zemědělství v Čechách a na Moravě. Praha: Libri 2010, ISBN 978-80- 7277-113-4.
• Brabencová, J. Vývoj živnostenského pokračovacího školství a jeho místo v systému průmyslového vzdělávání v Čechách v letech 1850-1914. In: Machačová, J. a Matějček, J. Studie k sociálním dějinám 6. Opava: Slezské zemské muzeum v Opavě 2001, ISBN 80-86224-15-5.
• Brown, J. The Edwardian Farm. Oxford: Shire Publications 2010, ISBN 978-0-74780-807-7.
• Bukvaj, F. aj. Třešť 1349-2001. Třešť: Město Třešť 2001.
• Caplan, B. D. Mýtus racionálního voliče: proč v demokracii vítězí špatná politika. Praha: NLN 2010, ISBN 978-80-7422-056-2.
• Cekota, V. aj. Napajedla: příroda, dějiny, kultura. Napajedla: Město Napajedla 1998.
• Clayton, P. Octavia Hill: Social Reformer and Co-Founder of the National Trust. Andover: Pitkin Publishing 2012, ISBN 978-1-84165-398-3.
• De JaSay, A. Sociální spravedlnost pod drobnohledem (s malou pomocí od Adama Smitha). In: Gonda, P. a Chalupníček, P. In Defense of the Free Market. Bratislava: Konzervatívný inštitút M. R. Štefánika – Liberální institut 2007, ISBN 978-80-863-8949-3.
• Denešová, K. Středostavovské spolky v malém městě (Holešov) v českých zemích 1918-1938. In: Machačová, J. a Matějček, J. Studie k sociálním dějinám 10/2. Opava: Slezské zemské muzeum v Opavě 2002, ISBN 80-86224-38-4.
• Downs, J. The Industrial Revolution: Britain, 1770–1810. Oxford: Shire Publications 2010, ISBN 978-0-74780-781-0.
• Dvorský, F. Třebický okres. Brno: Garn 2008, ISBN 978-80-86347-95-0, původně vyšlo roku 1906.
• Dvorský, F. a Pokorný, F. Příborský okres. Brno: Musejní spolek 1917.
• Dvořák, L. Institucionálně-historická analýza počátků nemocenského pojištění v českých zemích na přelomu 19. a 20. století. Diplomová práce. Praha: VŠE 2008 (nevydáno).
•  Dřímal, J. aj. Dějiny města Brna. [Díl] 2. Brno: Blok 1973.
• Englová, J. K sociální politice velkých průmyslových závodů v druhé polovině 19. a na začátku 20. století. In: Machačová, J. a Matějček, J. Studie k sociálním dějinám 6. Opava: Slezské zemské muzeum v Opavě 2001, ISBN 80-86224-15-5.
• Falz, L. Dějiny města Zábřeha od nejstarších časů až do roku 1900. Praha: Votobia 2003, ISBN 80-7220-145-X.
• Fasora, L. Dělník a měšťan: vývoj jejich vzájemných vztahů na příkladu šesti moravských měst 1870-1914. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury 2010, ISBN 978-80-7325-233-5.
• Fasora, L.: Podnikatel v kožedělném průmyslu C.F.L. Budichowsky. In: Osobnosti moravských dějin (1). Matice moravská. Brno 2006, ISBN 80-86488-38-1.
• Fasora, L. Policejní ředitel Johann Schlitter a dělnické hnutí v Brně v letech 1879-1891. In: Brno v minulosti a dnes, 25. Brno: Statutární město Brno – Archiv města Brna 2013, ISBN 978-80-86736-30-3.
• Fasora, L. Svobodný občan ve svobodné obci?: Občanské elity a obecní samospráva města Brna 1851-1914. Brno: Matice moravská 2007, ISBN 978-80-86488-43-1.
• Fasora, L. Tovární dělník v textilním průmyslu – příklad Františka Halase st. In Fasora, L. aj. Člověk na Moravě 19. století. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury 2008, ISBN 978-80-7325-147-5.
• Felix, J. Frenštátský okres. Brno: Garn 2008, ISBN 978-80-86347-99-8, původně vyšlo roku 1908.
• Fogg, Ch. Chains and Chainmaking. Oxford: Shire Publications 2008, ISBN 978-0-85263-561-2.
• Fojtík, K. a Sirovátka, O. Rosicko – Oslavansko: život a kultura lidu v kamenouhelném revíru. Praha: Československá akademie věd 1961. (Za upozornění na tuto knihu jsem zavázán panu Martinu Horkému z vlastivědného spolku Rosicko – Oslavansko.)
• Garwood, Ch. Mid-Victorian Britain: 1850-1889. Oxford: Shire Publications 2011, ISBN 978-0-74780-830-5.
• Green, D. The Evolution of Mutual Aid. In Palmer, T. G. After the Welfare State. Arlington: Students for Liberty 2012, ISBN 978-0-89803-171-3.
• Hajník, R. Vimperk. Praha-Litomyšl: Paseka 2007, ISBN 978-80-7185-864-5.
• Hajzlerová, I. a Matroszová, V. Karviná. Praha-Litomyšl: Paseka 2009, ISBN 978-80-7432-005-7.,
• Hallet, A. Almshouses. Oxford: Shire Publications 2004, ISBN 978-0-74780-583-0.
•. Haslam, K. A History of the Geffrye Almshouses. London: The Geffrye Museum, ISBN 1-872828-10-8.
• Hayek, F. A. Cesta do otroctví. Brno: Barrister & Principal 2010, 2. vyd. dotisk, ISBN 978-80-87029-32-9.
• Hazlitt, H. Ekonomie v jedné lekci. Praha: Liberální institut 1999, ISBN 80-902701-2-3.
• Hikl, R. Moravská Třebová v dějinách. Moravská Třebová: Okresní osvětová rada 1948.
• Hinson, C. The Ancient Parish of Carleton in Craven [online, 2007]. Dostupný z (přístup XI/2012): http://www.genuki.org.uk/big/eng/YKS/WRY/Carletonincraven/.
• Higgs, M. Life in the Victorian Hospital. Stroud: The History Press 2009, ISBN 978-0-7524-4804-6.
• Hodeček, D. aj. Velké Meziříčí v zrcadle dějin. Brno: Muzejní a vlastivědná společnost 2008, ISBN 978-80-7275-075-7.
• Hora-Hořejš, P. Toulky českou minulostí 11. Praha: Via Facti 2007, ISBN 978-80-239-6717-3.
• Horn, P. The Victorian & Edwardian Schoolchild. Chalford (Stroud): Amberley Publishing 2010, ISBN 978-1-84868-810-0.
• Howson, B. Almshouses: A Social&Architectural History. Stroud: The History Press 2008, ISBN 978-0-7524-4258-7.
• Jakubec, I. a Jindra, Z. Dějiny hospodářství Českých zemí: od počátku industrializace do konce habsburské monarchie. Praha: Univerzita Karlova v Praze - Karolinum 2007, ISBN 978-80-246-1035-1.
• Janák, J. Dějiny Moravy díl 3/1 – Hospodářský rozmach Moravy 1740-1918. Brno: Muzejní a vlastivědná společnost v Brně 1999, ISBN 80-85048-89-2.
• Janák, J. a Chocholáč, B. Morava v národním a politickém ruchu 19. století. Brno: Matice moravská 2007, ISBN 978-80-86488-03-5.
• Jemelka, M. Z havířských kolonií, aneb, Jak se žilo havířským rodinám. Ostrava: Repronis 2008, ISBN 978-80-7329-185-3.
• Jordánková, H. a Sulitková, L. Brno. II. díl, Historická předměstí a Staré Brno. Praha-Litomyšl: Paseka 2010, ISBN 978-80-7432-077-4.
• Jurok, J. a Baletka, T. Nový Jičín. Praha: NLN 2011, ISBN 978-80-7422-078-4.
• Jurok, J. aj. Dějiny města Příbora. Nový Jičín-Příbor: Město Příbor 2002, ISBN 80-238-9541-9.
• Kašpárková, S. Spolková činnost v Přerově v letech 1918-1938 se zaměřením na spolky středních vrstev. In: Machačová, J. a Matějček, J. Studie k sociálním dějinám 10/2. Opava: Slezské zemské muzeum v Opavě 2002, ISBN 80-86224-38-4.
• Kilián, J. a Bažant, Z. Mělník. Praha: NLN 2010, ISBN 978-80-7422-029-6.
• Kordiovský, E. aj. Město Břeclav. Brno: Muzejní a vlastivědná společnost v Brně 2001, ISBN
80-7275-025-9.
• Kratochvíl, A. Ivančický okres. Brno: Garn 2007, ISBN 978-80-86347-65-3, původně vyšlo roku 1904.
• Kreuzinger, E. Opavská kronika staré a nové doby, aneb, Opava a její pozoruhodnosti: příručka pro obyvatelstvo a průvodce pro cizince se situačním plánem města Opavy. Opava: Magistrát Statutárního města Opavy 2002, ISBN 80-86458-07-5.
• Krugman, P. Návrat ekonomické krize. Praha: Vyšehrad 2009, ISBN 978-80-7021-984-3.
• Kříž, M. Klatovsko. Praha-Litomyšl: Paseka 2009, ISBN 978-80-7185-965-9.
• Kyněra, J. Boj o český Kyjov. Brno: Moravský legionář 1931.
• Ličman, A. Slavkovský okres. Brno: Musejní spolek 1921.
• Loewenstein, B. Každý svého štěstí strůjcem? Chudoba: evropské percepce a praktiky In: Dějiny a součastnost. Číslo 1, ročník XXXIV. Praha: O. s. pro podporu historické literatury a časopisu Dějiny a současnost – Nakladatelství Lidové noviny 2012, ISSN 0418-5129.
• Louda, J. a Zázvorková, B. Špindlerův Mlýn. Praha-Litomyšl: Paseka 2007, ISBN 978-80-7185-867-6.
• Machačová, J. a Matějček, J. Nástin sociálního vývoje českých zemí 1781-1914. Opava: Slezské zemské muzeum v Opavě 2002, ISBN 80-86224-23-6.
• Machačová, J. a Matějček, J. Nástin sociálního vývoje českých zemí 1781-1914. Praha: Univerzita Karlova – Nakladatelství Karolinum 2010, ISBN 978-80-246-1679-7.
• Machačová, J. Pojištění dělnictva v průmyslových oblastech českých zemí 1848-1914 (II. Po přijetí zákonů o povinném úrazovém pojištění a nemocenském pojištění). Slezský sborník 88-1990-II.
• Machačová, J. Pojištění dělnictva v průmyslových oblastech českých zemí 1848-1914 (I. Podpůrné pokladny a spolky do r. 1887). Slezský sborník 88-1990-II.
• Machačová, J. Tendence vývoje mezd dělnictva 1848-1914. Srovnání tzv. starých a nových průmyslových oblastí českých zemí. In K hospodářským a sociálním dějinám 19. a 20. století. Opava: Slezský ústav Československé akademie věd 1991. Práce Slezského ústavu Československé akademie věd. Řada B: hospodářské a sociální dějiny 34.
• Machačová, J. Žena ze středních vrstev – Příklad Marie Stretti. In: Fasora, L. aj. Člověk na Moravě 19. století. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury 2008, ISBN 978-80-7325-147-5.
• Machková-Prajzová, N. Služka příklad Marie Stejskalové. In Fasora, L. aj. Člověk na Moravě 19. století. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury 2008, ISBN 978-80-7325-147-5.
• Malý, T. Donátor – Příklad lékárníka Ignatze Bockena. In Malíř, J. aj. Člověk na Moravě ve druhé polovině 18. století. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury 2008, ISBN 978-80-7325-175-8.
• Marek, J. aj. Bezdomovectví: v kontextu ambulantních sociálních služeb. Praha: Portál 2012, ISBN 978-80-262-0090-1.
• Marková, L. Nové město na Moravě. Havlíčkův Brod: Elmar 2009, ISBN 978-80-904192-1-6.
• Matoušek, O. aj. Základy sociální práce. Praha: Portál 2012, ISBN 978-80-262-0211-0.
• May, T. Victorian Factory Life. Oxford: Shire Publications 2011, ISBN 978-0-74780-724-7.
• Mises, v. L. Byrokracie. Praha: Liberální institut 2002, ISBN 80-86389-22-7.
• Mitton, L. The Victorian Hospital. Oxford: Shire Publications 2008, dotisk 2010, ISBN 978-0-74780-696-7.
• Murray, J.E. a Nilsson L. Risk Compensation for Workers in Late Imperial Austria. Center for Austrian Studies 2006. Dostupný z: http://cas.umn.edu/assets/pdf/wp062.pdf.
• Murray, P. Poverty and Welfare 1815-1950: Second Edition. London: Hodder Education 2006, ISBN 978-0-340-88900-8.
• Myška, M. aj. Historická encyklopedie podnikatelů Čech, Moravy a Slezska do poloviny XX. století. Svazek 1. Ostrava: Ostravská univerzita 2003, ISBN 80-7042-612-8.
• Navrátil, B. Ostrava. Praha: Paseka 2007, ISBN 978-80-7185-830-0.
• Navrátil, I. a Jakubec, P. Semilsko. Praha-Litomyšl: Paseka 2010, ISBN 978-80-7432-054-5.
• Nečas, C. Rom – Příklad Jana Malíka jeho rodu. In Malíř, J. aj. Člověk na Moravě ve druhé polovině 18. století. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury 2008, ISBN 978-80-7325-175-8
• Nečas, C. Rom – Cikán - Příklad Martina Daniela vulgo Nosála. In Fasora, L. aj. Člověk na Moravě 19. století. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury 2008, ISBN 978-80-7325-147-5
• Nekuda, V. aj. Vyškovsko. Brno: Musejní spolek 1965.
• Nešpor, V. Dějiny města Olomouce. Brno: Musejní spolek v Brně 1936.
• Nevrlý, M. Kniha o Jizerských horách. Liberec: Vestri 2007, dotisk, ISBN 978-80-903029-6-9.
• Newby, J. Women’s Lives: Researching Women’s Social History 1800-1939. Barnsley: Pen & Sword Family History 2011, ISBN 978-1-84884-368-4.
• Noháč, J. Břeclavský okres. Brno: Musejní spolek v Brně 1911.
• Norberg, J. Globalizace. Praha: Alfa Publishing – Liberální institut 2006, ISBN 80-86389-44-8.
• Novák, P. Rolník – Vysočina – Příklad Viléma Richlého a rodin z Mirošova a Dušejova. In Fasora, L. aj. Člověk na Moravě 19. století. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury 2008, ISBN 978-80-7325-147-5.
• Nový, P. Soumrak perličkového kraje: Vyprávění o skleněné bižuterii, osudech sklářů, sekacích strojích a Lučanské pozdvižce z 29. ledna 1890. Liberec: Roman Karpaš, RK 2011, ISBN 978-80-87100-14-1.
• Olson, M. Vzestup a pád národů: ekonomický růst, stagflace a společenská rigidita. Praha: Liberální institut 2008, ISBN 978-80-86389-51-6.
• Pátek, A. J. Jihlavský okres. Brno: Garn 2008, ISBN 978-80-86347-38-7, původně vyšlo roku 1901.
•  Padrnosová, J. Učitel: Příklad Jana Jaroslava Jelínka. In Fasora, L. aj. Člověk na Moravě 19. století. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury 2008, ISBN 978-80-7325-147-5.
• Peřinka, F. V. Znojemský okres. Brno: Musejní spolek v Brně 1904.
• Petřík, L. Evropská unie je protidemokratický podvod. In: Loužek, M. (ed.). Evropská unie v pasti centralizace: sborník textů. Praha: CEP - Centrum pro ekonomiku a politiku 2011, ISBN 978-80-87460-03-0.
• Pinkava, V. Litovelský okres. Brno: Musejní spolek v Brně 1903.
• Pinker, R. A. English hospital statistics, 1861-1938. Heinemann 1966.
• Pokorný, J. Studentský podpůrný spolek Radhošť. In: Malíř, J. aj. JUDr. Václav Kounic a jeho doba. Brno: Matice moravská pro Výzkumné středisko pro dějin střední Evropy 2009, ISBN 978-80-86488-61-5.
• Pospěch, P. Rolník – Haná – Příklad Josefa Vysloužila. In Fasora, L. aj. Člověk na Moravě 19. století. Brno: Centrum pro studium demokracie a kultury 2008, ISBN 978-80-7325-147-5.
• Procházka, J. „Sociální“ u T. G. Masaryka. In: T. G. Masaryk a sociální otázka. Hodonín: Masarykovo muzeum v Hodoníně 2002.
• Rambousek, V. Všežravý stát. Praha: Plot 2012, ISBN 978-80-7428-124-2.
• Rolleder, A. Dějiny města a soudního okresu Odry. Odry: Město Odry 2002.
• Rosice 100 let městem: 1907-2007: almanach sestavený u příležitosti 100. výročí povýšení Rosic na město. Rosice: Kulturní informační centrum Rosice 2007, ISBN 978-80-254-0997-8.
• Rothbard, M. N. Ekonomie státních zásahů. Praha: Liberální institut 2001, ISBN 80-86389-10-3.
• Rothbard, M. N. Veřejné školství: dělání „vzdělání”. In: Urbanová, T. Vzdělání a trh: Sborník textů. Praha: Liberální institut 2003, ISBN 80-86389-31-6
• Řezáč, F. aj. Kojetín v proměnách času: (1233-2008): sborník. Kojetín: Městské kulturní středisko 2009, ISBN 978-80-254-4254-8.
• Sacks, J. Victorian Childhood. Oxford: Shire Publications 2011, ISBN 978-0-74780-771-1.
• Severa, V. Okres novojičínský. Brno: Musejní spolek v Brně 1933.
• Sklenářová, S. Nizozemsko. Praha: Libri 2006, ISBN 80-7277-310-0.
• Slavík, F. A. Brněnský okres. Brno: Musejní spolek v Brně 1897.
• Sojka, M. Dějiny ekonomických teorií. Praha: Havlíček Brain Team 2010, ISBN 978-80-87109-21-2.
• Soukupová, M. Brněnská matice školská v letech 1878-1918. In: Brno v minulosti a dnes: Sborník příspěvků k dějinám a výstavbě Brna: XX. Brno: Magistrát města Brna a Archiv města Brna 2007, ISBN 978-80-86736-05-1.
• Svoboda, J. F. Žďárský okres. Brno: Musejní spolek v Brně 1937.
• Sýkorová, L. a Aschenbrenner, V. Klatovy. Praha: NLN 2010, ISBN 978-80-7422-018-0.
• Sysalová, P. Historie železáren ve Frýdlantu nad Ostravicí: (od počátku do roku 1913). Ostrava: Montanex 2008, ISBN 978-80-7225-278-7.
• Šebela, M. Parnická textilní továrna. Ústí nad Orlicí: Oftis 2010, ISBN 978-80-7405-087-9.
• Šedivý, I. Češi, české země a Velká válka 1914-1918. Praha: Nakladatelství Lidové noviny 2003, ISBN 80-7106-274-X.
• Šlachta, M. aj. Ohniska napětí ve světě. Praha: Kartografie Praha - Nakladatelství České geografické společnosti 2007, ISBN 978-80-7011-926-6.
• Štěpán, V. a Stěrbová, J.: Historie skláren na Jesenicku v Ramzové a Dolní Lipové. In.: Jesenicko: vlastivědný sborník svazek 9 Jeseník: Vlastivědné muzeum Jesenicka – Státní okresní archiv Jeseník 2008), ISSN 1213-0192.
• Tinková, D. Francouzská revoluce. Praha: Triton 2008, ISBN 978-80-7387-138-3.
• Tinzová, B. Jesenické toulky. Jeseník: Město Jeseník: Jesenická rozvojová 2009, ISBN 978-80-254-7507-2.
• Tiray, J. Telecký okres. Brno: Garn 2008, ISBN 978-80-86347-98-1, původně vyšlo roku 1913.
• Tooley, J. Vzdělání bez státu: Historie a současnost. In: Urbanová, T. Vzdělání a trh: Sborník textů. Praha: Liberální institut 2003, ISBN 80-86389-31-6.
• Turek, A. Fulnecko. Brno: Musejní spolek v Brně 1940.
• Urban, O. Československé dějiny: 1848-1914: určeno pro posl. fak. filozof. 2. vyd. Praha: SNP, 1988.
• Vargová, L. aj. Brněnská zdravotní zařízení a péče o nemocné na přelomu 18. a 19. století. In Brno v minulosti a dnes: Sborník příspěvků k dějinám a výstavbě Brna: XIX. Brno: Magistrát města Brna – Archiv města Brna 2006, ISBN 80-86736-03-2.
• Vrbka, S. Povídání o Mikulově, aneb, O čem městské kroniky hovoří a o čem mlčí. Mikulov: Musejní spolek v Mikulově 2009, ISBN 978-80-254-6108-2.
• Weigel, B. a Černý, N. Dějiny města Litovle. Přerov: vlastním nákladem 1937.
• Williams, M. The Slate Industry. Oxford: Shire Publications 2011, ISBN 978-0-74780-124-5.
• Willies, L. Lead and Leadmining. Oxford: Shire Publications 2009, ISBN 978-0-85263-596-6.
• Záloha, J. Sociální zařízení na statcích hlubockých Schwarzenberků. In: Machačová, J. a Matějček, J. Studie k sociálním dějinám 7. Opava: Slezské zemské muzeum v Opavě 2001, ISBN 80-86224-24-4.
• Zbavitel, A. Z dějin frenštátského školství. Frenštát pod Radhoštěm: vlastním nákladem 1940.
• Pocket World in Figures: 2012 Edition. London: The Economist a Profile Book 2011, ISBN 978-1-84668-473-9.
• Vlnařská centra Evropy: Brno-Jihlava. Od počátků do 20. století. Brno-Jihlava: Archiv města Brna, Moravský zemský archiv v Brně – Státní okresní archiv Jihlava, Matice moravská, Muzeum Vysočiny Jihlava a město Jihlava 2008, ISBN 978-80-86736-08-2.
Archivní prameny:
Pozn.: zdá se, že naši předci si moc hlavu s přesností nelámaly, a proto níže uvedené archivní materiály obsahují i některé nesrovnalosti, nejasnosti a i chyby. Citace archivních pramenů ponechány vyjma překlepů v původním znění.

Ke kapitole 10.:
• Archív města Brna (dále jen ABM), značka R 130. Stanovy sirotčího spolku pro Žabovřesky z 25. května 1911.
• ABM, značka R130. Schůze výboru spol(ku) 30/11 1913.
• ABM, značka R130. Žádosti.
• ABM, značka R130. Přihláška a Soupis darů na zakoupení loutkového divadla.
• ABM, značka R130. Jednatelská zpráva za rok 1913.
• ABM, značka R130. Protokol  o valné hromadě Sirotčího spolku v Žabovřeskách konané dne 7. března 1914.
• ABM, značka R130. Součást protokolu o valné hromadě dne 1/3 1914: prvopis.
• ABM, značka R130. Protokol z výborové schůze  sirotčího spolku v Žabovřeskách dne 7. února 1915.
• Tůma, A. Poměr státu k dobrovolné sociální péči o mládež. Brno: Česká zemská péče o mládež na Moravě 1923.
• Okresní péče o mládež pro Velké Brno: výroční zpráva: 25 (let): 1913-1937. Brno: Okresní péče o mládež 1938.
• Ročenka okresní péče o mládež v Uherském Hradišti 1923. Uherské Hradiště: Nákladem vlastním [1924].
•  Ročenka okresní péče o mládež ve Zdounkách: Rok 1924. Kroměříž: Nákladem vlastním [1925].
• Výroční zpráva o činnosti Okresní péče o mládež v Náměšti n. Osl. za rok 1935. Náměšť nad Oslavou: Nákladem vlastním [1936].
• Výroční zpráva Okresní péče o mládež v Uherském Brodě za rok 1926. Uherský Brod: Nákladem O. P. M v Uh[erském] Brodě [1927].
• Z činnosti Okresní a České zemské péče o mládež na Moravě. Brno: Česká zemská péče o mládež na Moravě 1925.
•  Zpráva o činnosti Okresní péče o mládež ve Zdounkách za rok 1923. Zdounky: Nákladem vlastním 1924.

Ke kapitole 11.:
• SŠSB = Stanovy „Brandla“, spolku na podporu chudých žáků na středních a jim rovných školách českých v Brně. Brno 2. IV. 1902. Uloženo v Archívu města Brna, inventární číslo R57/33/3.
• VZŠSB 1901 = Výroční zpráva spolku na podporu chudých žáků na českých středních školách v Brně za rok 1901. Uloženo v Archívu města Brna, inventární číslo R57/33/6.
• VZŠSB 1911 = Výroční zpráva Brandla spolku na podporu chudých žáků na středních a jim rovných školách českých v Brně za správní rok 1911 a stručný nástin dějin spolkových za dobu 40 let uplynulých. Uloženo v Archívu města Brna, inventární číslo R57/33/15.
• ZŠSB 1900 = Zpráva spolku ku podporování chudých žáků na českých středních školách v Brně za rok 1900. Uloženo v Archívu města Brna, inventární číslo R57/33/5.
• PPB = Přehled podpor poskytnutých spolkem za 1872-1921. Uloženo v Archívu města Brna, inventární číslo R57/33/100.
• SŠSJ = Stanovy školského spolku ku podpoře chudých žáků škol juliánovských z roku 1934. Juliánov 11. II. 1934.  Uloženo v Archívu města Brna, inventární číslo R119/3.
• JZŠSJ 1912 = Jednatelská zpráva za rok 1912. In: Zápisy ze schůzí výboru a valných hromad z let 1911-1932 (školského spolku v Juliánově). Uloženo v Archívu města Brna, inventární číslo R119/1.
• JZŠSJ 1913 = Jednatelská zpráva za rok 1913. In: Zápisy ze schůzí výboru a valných hromad z let 1911-1932 (školského spolku v Juliánově). Uloženo v Archívu města Brna, inventární číslo R119/1.
• SŠSS = Stanovy školského podporovacího spolku va Slatině z roku 1909. Slatina 28. II. 1909. Uloženo v Archívu města Brna, inventární číslo R68/3.
• JZŠSS 1910 = Jednatelská zpráva za rok 1910. In: Zápisy ze schůzí výboru a valných hromad z let 1910-1921 (školského spolku ve Slatině). Uloženo v Archívu města Brna, inventární číslo R68/1.
• PŠSS 28. VIII. 1910 = Protokol řádné výborové schůze konané dne 28. srpna 1910. In: Zápisy ze schůzí výboru a valných hromad z let 1910-1921 (školského spolku ve Slatině). Uloženo v Archívu města Brna, inventární číslo R68/1.
• ZŠSS 20. X. 1911 = Zápis 5. výborové schůze konané v neděli dne 20. října 1911. In: Zápisy ze schůzí výboru a valných hromad z let 1910-1921 (školského spolku ve Slatině). Uloženo v Archívu města Brna, inventární číslo R68/1.

Internetové odkazy a jiné:

• Bloy, M. The Speenhamland System [online, 2002]. Dostupný z (přístup IV/2013):  http://www.victorianweb.org/history/poorlaw/speen.html
• Boyer, G. English Poor Laws [online, 2002]. Dostupný z (přístup IV/2013): http://eh.net/encyclopedia/article/boyer.poor.laws.england
• Dvořák, L. Potulka, postrk, možná i střída [online, 2011]. Dostupný z (přístup X/2012): http://www.libinst.cz/clanky-a-komentare/2391-potulka-postrk-mozna-i-strida/
• Dvořák, L. Vánoce, Ryba a školní docházka [online, 2011]. Dostupný z (přístup IV/2013): http://www.libinst.cz/clanky-a-komentare/2123-vanoce-ryba-a-skolni-dochazka/
• Hickman, M. Shop until they drop: UK stores shocked by conditions in their Chinese factories [online, 2006]. Dostupný z (přístup 07/2010): http://www.independent.co.uk/news/uk/this-britain/shop-until-they-drop-uk-stores-shocked-by-conditions-in-their-chinese-factories-522963.html.
• Hinson, C. The Ancient Parish of Carleton in Craven [online, 2007]. Dostupný z (přístup XI/2012): http://www.genuki.org.uk/big/eng/YKS/WRY/Carletonincraven/.
• Chalupníček a L. Dvořák, Health Insurance before the Welfare State. In: The Independent Review vol. 13, No. 3, winter 2009 [online, 2009]. Dostupný z (přístup II/2013): http://www.independent.org/pdf/tir/tir_13_03_3_chalupnicek.pdf
• Cherry, S. The Modern Hospital in history, c. 1720-1948 [online, 1998]. Dostupný z (přístup XI/2012): http://www.ehs.org.uk/ehs/refresh/asstes/Cherry26b.pdf.
• Chodes, J. Friendly Societies: Voluntary Social Security and More. In: The Freeman vol.40, no. 3 [online, 1990]. Dostupný z (přístup II/2013): http://www.fee.org/the_freeman/detail/friendly-societies-voluntary-social-security-and-more/#axzz2JYYYcF7n.
• Krivošík, L. Ako sociálny štát rozvracia spoločnosť [online, 2007]. Dostupný z (přístup XI/2012): http://www.prave-spektrum.sk/article.php?539.
• Lazarevič, A. Analytička ČSÚ: Statisíce lidí žijí pod hranicí chudoby[online, 2012]. Dostupný z (přístup V/2013): http://www.alkoholik.cz/zavislost/celebrity_a_alkohol/celebrity_slavne_osobnosti_a_alkohol_alkoholismus.htmlhttp://www.mesec.cz/aktuality/analyticka-csu-statisice-lidi-ziji-pod-hranici-chudoby.
• Málek, P. Opomíjená ekonomická kalkulace a Ekonomická kalkulace podruhé [online, 2013]. Dostupný z (přístup V/2013): http://www.mises.cz/clanky/opomijena-ekonomicka-kalkulace-1013.aspx a http://www.mises.cz/clanky/ekonomicka-kalkulace-podruhe-1025.aspx.
• Murray, J.E. a Nilsson L. Risk Compensation for Workers in Late Imperial Austria. Center for Austrian Studies 2006. Dostupný z: http://cas.umn.edu/assets/pdf/wp062.pdf.
• Průša, J a Ryska, P. Jak se zbavit korupce [online, 2012]. Dostupný z (přístup X/2012): http://virtually.cz/journal/?q=jan-prusa-pavel-ryska-jak-se-zbavit-korupce.
• Průša, J. Zvrácené motivace v českém zdravotnictví. In Terra Libera, leden-únor 2012, ročník 13. Dostupné na www.libinst.cz.
• Roberts, A. Summary of The 1828 and 1832 Madhouse Acts [online, 1981-]. Dostupný z (přístup XI/2012): http://studymore.org.uk/3s.htm
• Roberts, A. The Physician Commission (extrakt) [online, 1981-]. Dostupný z (přístup XI/2012): http://studymore.org.uk/2s.htm.
• Rothbard, M. N. Power and Market. [online, 2006]. Dostupný z (přístup VII/2012): http://library.mises.org/books/Murray%20N%20Rothbard/Power%20and%20Market%20Government%20and%20the%20Economy.pdf?bcsi_scan_70E0203F6D658E37=0&bcsi_scan_filename=Power%20and%20Market%20Government%20and%20the%20Economy.pdf.
• Řihák, H. Pavel Schreier: Příběhy z dějin našich drah - aneb příběhy z dějin etatismu [online, 2011]. Dostupný z (přístup IV/2013): http://www.mises.cz/clanky/pavel-schreier-pribehy-z-dejin-nasich-drah-aneb-pribehy-z-dejin-etatismu-459.aspx.
• Řihák, H. Pavel Schreier: Soukromá MHD v minulosti a současnosti [online, 2010]. Dostupný z (přístup IV/2013): http://www.mises.cz/clanky/soukroma-mhd-v-minulosti-a-soucasnosti-389.aspx.
• Řihák, H. Svépomocné spolky I – vzestup [online, 2009]. Dostupný z (přístup VIII/2012): http://www.libinst.cz/komentare.php?id=575.
• Smetka, R. Mají být hasiči státní? Laissez Faire [online, 2011]. Dostupný z (přístup VI/2012): http://nechtenasbyt.cz/clanek/clanek-353.html.
• Šuster, M. Důsledky zákazu dětské práce v Bangladéši [online, 2008]. Dostupný z (přístup VII/2012): http://www.libinst.cz/komentare.php?id=440.
• Šuster, M. Jak obrovský byl nárůst státních výdajů v průběhu 20. století? [online, 2009]. Dostupný z (přístup: v současnosti nedostupné): http://www.leblog.cz.
• Šuster, M. Průmyslová revoluce a růst „bohatství národů“ [online, 2008]. Dostupný z (přístup 07/2010): http://libinst.cz/komentare.php?id=491&highlight=průmyslová revoluce.

• About us [online, 2012]. Dostupný z (přístup 05/2012): http://www.nationaltrust.org.uk/about-us/.
•  The Almshouse Association  [online]. Dostupný z (přístup III/2013): http://www.almshouses.org/almshouse-association/.
• Annual Report 2010/11 [online, 2012]. Dostupný z (přístup 05/2012): www.nationaltrust.org.uk/annualreport.
• Celebrity, slavné osobnosti a alkohol, alkoholismus [online]. Dostupný z (přístup V/2013): http://www.alkoholik.cz/zavislost/celebrity_a_alkohol/celebrity_slavne_osobnosti_a_alkohol_alkoholismus.html.
• Colleges. Cobham, A History of the County of Kent: Volume 2. 1926. Dostupný z (přístup XI/2012): http://www.british-history.ac.uk/report.aspx?compid=38245.
• Croydon: Introduction and Croydon Palace, A History of the County of Surrey: Volume 4. 1912. Dostupný z (přístup XI/2012): http://www.british-history.ac.uk/report.aspx?compid=43053.
• Dějepis 8 [online]. Dostupný z (přístup V/2013): http://www.amapro.cz/datove_zdroje/knihy/dejepis_8/dejepis8_183.php.
• Foxconn po sérii sebevražd zvýšil mzdy [online, 2010]. Dostupný z (přístup 07/2010): http://hn.ihned.cz/c1-43940420-foxconn-po-serii-sebevrazd-zvysil-mzdy
• Murray Royal Hospital, Perth [online]. Dostupný z (přístup XI/2012): http://134.36.1.31/dserve/dserve2/history/thb29hist.html.
• Museum of London.
• Redistricted Age & Sex Structure (Table view) [online]. Dostupný z (přístup XI/2012): http://www.visionofbritain.org.uk/data_cube_page.jsp;jsessionid=2101E38295A5279F87182BF8824773E7?data_theme=T_POP&data_cube=N_AGESEX_85UP&u_id=10061325&c_id=&add=Y.
• Royal Asylum of Montrose Patients [online]. Dostupný z (přístup XI/2012): http://134.36.1.31/dserve/dserve2/exhibition/sunnysideexhibition.html.
• Sir William Turners Almshouses [online]. Dostupný z (přístup XI/2012): http://www.communigate.co.uk/ne/swthospital/.
• The Charities (National Trust) Order 2005 [online, 2012]. Dostupný z (přístup 05/2012): http://www.nationaltrust.org.uk/servlet/file/store5/item740102/version1/The%20Charities%20(National%20Trust)%20Order%202005%20-%20post%20change%202010.pdf.
• The National Trust Acts 1907 – 1971 [online, 2012]. Dostupný z (přístup 05/2012): www.nationaltrust.org.uk/.../National%20Trust%20Acts%201907- 1971%20post%20Order%202005.pdf.
• The Peel Web. The Speenhamland System 1795 [online, 2011]. Dostupný z (přístup IV/2013):
http://www.historyhome.co.uk/peel/poorlaw/speen.htm
• Úvod [online]. Dostupný z (přístup V/2013): http://www.alkoholik.cz/zavislost/celebrity_a_alkohol/celebrity_slavne_osobnosti_a_alkohol_alkoholismus.html.
• Výstava k výročí 80 let sociálního pojištění začala putovat po České republice [online, 2004]. Dostupný z: http://www.socialni.cz/cz/informace/media/tiskove-zpravy/tiskove-zpravy-2004/2004-11-08-vystava-k-vyroci-80-let-socialniho-pojisteni-zacala-putovat-po-ceske-republice.htm.
• What are Almshouses? [online]. Dostupný z (přístup XI/2012): http://almshouses.org/almshouses/index.php/features/whatarealmshouses.
• Why volunteer [online, 2012]. Dostupný z (přístup 05/2012):  http://www.nationaltrust.org.uk/get-involved/volunteer/why-volunteer/.
• Anglická a česká wikipedie.
• Muzeum romské kultury, Bratislavská 246/67, 60200 Brno.

Poznámky

1. Úvod

[1] Mises, s. 146.
[2] Garwood, s. 85.
[3] Fasora-Dělník a měšťan, s. 68.

2. Útěk do továren

[1] The Independent.
[2] Hospodářské noviny.
[3] The Independent.
[4] Rothbard-Ekonomie státních zásahů, s. 18.
[5] Ibid, s.18.
[6] Machačová a Matějček-2010, s. 81.
[7] Ibid, s. 34.
[8] Fasora-Tovární dělník, s. 171.
[9] Machačová a Matějček-2010, s. 69.
[10] Ibid, s. 436.
[11] Ibid, s. 139.
[12] Ibid, s. 140, 139.
[13] Ibid, s. 78 a Šedivý, s. 39.
[14] Urban, s. 25.
[15] Šlachta, s. 154.
[16] Machačová a Matějček-2010, s. 37.
[17] Ibid, s.160.
[18] Ibid, s. 37.
[19] Ibid, s. 158.
[20] Ibid, s. 176-177.
[21] Ibid, s. 208.
[22] Ibid, s. 219.
[23] Ibid, s. 246.
[24] Machačová-Tendence vývoje, s. 241-242. 1 stříbrný zlatý = 100 krejcarů = 2 koruny (K), koruny byly zavedeny roku 1892.
[25] Machačová a Matějček-2010, s. 254.
[26] Fasora-Tovární dělník, s. 174.
[27] Machačová- Pojištění dělnictva, s. 198. Vypočteno z průměrné invalidní penze.
[28] Ibid, s. 200.
[29] Fasora-Tovární dělník, s. 175.
[30] Machačová a Matějček-2010, s. 50.
[31] Ibid, s. 194.
[32] Ibid, s. 206 a 181. M. Šebela uvádí vzpomínku, dle které vesnickým děvčatům pracujícím v textilní továrně v Parníku (dnes část České Třebové) mzdy skýtaly jedinou možnost si alespoň částečně obměnit šatník a oblékat se po „městsku“ (Šebela, s. 103)
[33] Norberg, s. 143-144.
[34] Machačová a Matějček-2010, s. 177 a 181.
[35] Ibid, s. 162.
[36] Novák, s. 205.
[37] Machačová a Matějček-2010, s. 183.
[38] Ibid, s. 208.
[39] Ibid, s. 179, 187 a 436.
[40] Ibid, s. 180.
[41] Pospěch, s. 192. Tento nedostatek však nemohl být trvalý, protože rostoucí cena práce (mzda) by měla tendenci vyrovnat nabídku práce s její poptávkou a tento nedostatek odstranit, vše ovšem za předpokladu neintervenování ze strany státu – detailní analýza je však již mimo téma tohoto příspěvku.
[42] Newby, s. 35 a 51. Dle s. 65 této knihy tovární dělníci jedli levné jídlo, ti co vydělávali lehce více, měli slušnou dietu, kolem roku 1904 se dieta skládala i z masa. A dle s. 67 dělnické bydlení variovalo od slušného po strašné. Levné druhy potravin a náhražky museli nakupovat dle M. Šebely i textilní dělníci, ale mezi tyto levnější potraviny jsou počítány i koňské maso a uzeniny: Maso bývalo v neděli a o svátcích, byť ho nebylo mnoho (Šebela, s. 97-98).
[43] Fasora-Tovární dělník, s. 172 a Englová, s. 264.
[44] Fojtík, s. 25.
[45] Hajzlerová, s. 13.
[46] Fojtík, s. 25.
[47] Ibid, s.25-27.
[48] Fasora-Tovární dělník, s. 178.
[49] Machačová a Matějček-2010, s. 37.
[50] Ibid, s. 68.
[51] Ibid, s. 162.
[52] Ibid, s. 180.
[53] Novák, s. 207.
[54] Machačová a Matějček-2010, s. 454.
[55] Ibid, s. 433.
[56] Šuster-Průmyslová revoluce a Norberg, s. 20.
[57] Krugman, s.29.

3. Podnikatelé divokého kapitalismu

[1] Myšlena tím byla doba převážně před 1. světovou válkou. Článek vyšel v časopise Terra Libera č. leden/2010 (dostupné na www.libinst.cz).
[2] Dědictví, dar a nález pokladu předpokládá předchozí vydělání bohatství některým z předků, dárců a někdejších majitelů pokladu. Uvedený výklad se netýká nemajetkových nesobeckých činů (přátelství, láska, morální podpora  atp.), jejichž poskytnutí nemusí být spojeno s peněžními výdaji.
[3] Druhý díl navazuje na první více méně volně a je stejně jako první díl koncipován plně od A do Z.
[4] Alespoň jeden z údajů tedy musel obsahovat místo nacházející se v Čechách (hranice k roku 1930).
[5] Pokud se na dané aktivitě podíleli příbuzní podnikatele je tato aktivita přiřknuta podnikateli. Zpravidla zde šlo o manželky, jedná se však o minimum zaznamenaných příkladů (osobně si myslím, že vliv žen byl však zřejmě větší).
[6] Tyto krátká hesla jsou použita především v rámci podnikatelských dynastií u jejich méně významných členů. Uvádějí zpravidla jen pozici ve firmě, příbuzenské poměry a základní data spojená s podnikáním. Mnoho hesel má dokonce jen 1 až 3 řádky. Hesel s méně než 8 řádky je dle sledovaného kritéria narození a/nebo úmrtí v Čechách 96, z toho 7 obsahuje námi sledované aktivity (tj. 7,3 %). Celkově by se tak z 554 hesel vykázalo 23,6% (na místo 27%) podnikatelů námi sledovanými aktivitami.
[7] Myška, s. 7 a 9.
[8] Baštecká, s. 15; Kříž, s. 37 a Navrátil-I., s. 22.
[9] Přirozeně zaměstnanci na to musí zaměstnavateli vydělat. Sám zaměstnavatel si ovšem musel provést kalkulaci ohledně výnosů a nákladů spojených s těmito aktivitami. Není ovšem vyloučeno, že někdy mohl být zaměstnavatel veden i jinými než sobeckými motivy – příklad viz dále.
[10] Myška, s. 47. Zde se dostáváme i do oblasti nesobeckých aktivit, dělení tedy není skutečně ostré.
[11] Ibid, s. 110.
[12] Ibid, s. 203, 302 a 338.
[13] Ibid, s. 348.
[14] Pro příklady viz Ibid, s. 60, 72, 154, 295-296, 432 atd.
[15] Ibid, s. 18, 400 a 409.
[16] Ibid, s. 129, 162, 295 a 418.
[17] Ibid, s. 299, 383 a 491.
[18] Ibid, s. 327, podobně s. 89 a 389. Nezodpovězenou otázkou zůstává nakolik se lišily útulny od sirotčinců.
[19] Ibid, s. 28, 291 a 336.
[20] Ibid, s. 184.
[21] Slovo okresní názvu spolku neznačí to, že by spolky patřily okresním úřadům. Naopak převážně se jednalo o dobrovolnou soukromou aktivitu.
[22] Ibid, s. 258-259, 277 a 355.
[23] Ibid, s. 134 a 225.
[24] Ibid, s. 186 nebo 299.
[25] Ibid, s. 276, 387, 14, 145 a 89.
[26] Pro příklady viz Ibid, s. 21, 71, 120, 211, 238, 276, 350 atd.
[27] Pro příklady viz Ibid, s. 162, 315-316, 383, 388 atd.
[28] Ibid, s. 328, 386-387, 402, 423 atd.
[29] Ibid, s. 80, 514, 81 a 339.
[30] Ibid, s. 94 a 176.
[31] Ibid, s. 228, 296 a 316.
[32] Ibid, s. 446.
[33] Ibid, s. 231 a 384. Je pravděpodobné, že ne všechny nepravosti (včetně dobývání renty) podnikatelů byly zaznamenány anebo vzaty v potaz.

4. Ne až tak „divoký“ divoký kapitalismus aneb špacír několika městy divokého kapitalismu

[1] Loewenstein, s. 26.
[2] Dvořák-Institucionálně-historická analýza, s. 45. Království české = Čechy.
[3] Janák-Morava, s. 74. Pouze od roku 1887 zde existovaly zemské stravovací stanice (Janák-Morava, s. 423). Obecně lze říci, že na venkově byly rozdílné formy charity a svépomoci, mnohdy pocházející z předešlé éry.
[4] Ibid, s. 143.
[5] Ibid, s. 144.
[6] Ibid, s. 147. Bohužel tyto údaje se vztahují k Českým zemím a nikoliv jen k Moravě. Do vzdělávacích spolků je také zahrnuta i část školských spolků, které jsou jinak zahrnuty do kategorie dobročinné spolky.
[7] Ibid, s. 151.
[8] Ibid, s. 156.
[9] Turek, s. 194. Na tak malé město je to neuvěřitelné číslo a bude se zřejmě jednat o výjimečnější stav anebo také ne - historie je více či méně nejistá.
[10] Nešpor, s. 278. Ne každá nadace a fond byly svěřeny do péče obce. V případě Olomouce tomu tak vždy nebylo, zejména pokud šlo o české aktivity, protože až do roku 1918 ovládali radnici v Olomouci Němci.
[11] Bartoš-Prostějov, s. 17, 57, 50, 33 a Bartková, s. 39. Mezi nemocenské a podůrné spolky je započítána i okresní nemocenská pokladna, kterou by jsme správně neměli započítat – tj. spolků bylo 13.
[12] Bartoš-Prostějov, s. 30-31.
[13] Bartková, s. 39.
[14] Bartoš-Prostějov, s. 17, 15, 58 a 84. Doba vzniku pokladny není uvedena
[15] Severa, s. 89-90. Spolek "Okresní péče o mládež" byl soukromou aktivitou, nikoliv aktivitou okresních úřadů! Zmíněný Nadační dům spadal pod městský chudobinec. Vedle toho je zde uveden ještě jeden špitál bez uvedení zřizovatele a vydržovatele.
[16] Jurok-Nový Jičín, s. 204-205.
[17] Severa, s. 87-89.
[18] Felix, s. 115-117, 146, 149 a 151.
[19] Ibid, s. 142-3, 149 a 148.
[20] Zbavitel, s. 33-34, 25, 11, 32 a 67.
[21] Felix, s. 62 a 146 a Zbavitel, s. 49. Spolky vojenských vysloužilců měly i podpůrnou funkci. Některé z nich navíc byly sami podporovány dobrodinci.
[22] Kordiovský, s. 516 a 518.
[23] Noháč, s. 178.
[24] Kordiovský, s. 340-341.
[25] Noháč, s. 105, 194, 178 a 131.
[26] Kordiovský, s. 516.
[27] Noháč, s. 132 a 178.
[28] Svoboda, s. 166 a 168. U posledně jmenovaného spolku lze předpokládat nějakou menší veřejnou dotaci.
[29] Ibid, s. 170-172. Zdá se, že hospodářská škola působila jen 2 roky (anebo student absolvoval školu za 2 roky ?).
[30] Ibid, s. 103 a 167-168.
[31] Ibid, s. 168 a 146. Jedno z družstev ovšem obdrželo po 1. světové válce státní záruky.
[32] Pinkava, s. 123.
[33] Weigel, s. 16. Možná však jen autoři považovali zde probíranou problematiku za nezajímavou anebo neměli dostatečné podklady. Přístup toho kterého autora má pro příspěvky tohoto druhu klíčový význam.
[34] Bartoš-Místopis 4., s. 46-47.
[35] Rolleder, s. 447, 449, 452, 460-461, 464, 452-4 a 567.
[36] Ibid, s. 583, 569 a 579.
[37] Ibid, s. 582-583 a 584-585.
[38] Měla však velký význam v případě nemocnic a při vzdělání dívek.
[37] U některých z výše uvedených příkladů lze očekávat i nějaké - byť většinou menší - veřejné dotace
[39] Někdy však kladly některé převážně lokální úřady těmto aktivitám překážky, a to zejména u zřizování škol. Čeští historici zaznamenávají zpravidla jen překážky kladené německým vedením měst, ale je možné, že podobně se chovala i česká zastupitelstva. Bohužel se také zdá, že německým soukromým aktivitám věnují naši historici často méně prostoru a také více zřejmě preferují psát o školství než o dobročinnosti.
[40] Jurok-Nový Jičín, s. 205.

5. Pracovní doba v dobách "divokého" kapitalismu

[1] Fasora-Dělník a měšťan, s. 73.
[2] Ibid, s. 72, viz i tabulku na s. 71.
[3] Sysalová, s. 69.
[4] Štěpán, s. 29.
[5] Baletka, s. 106.
[6] Fasora-Dělník a měšťan, s. 74 a Jordánková, s. 77.
[7] Procházka, s. 103.
[8] Fasora-Dělník a měšťan, s. 74 a 75.
[9] Ibid, s. 70-71.
[10] Beranová, s. 264 a Novák, s. 217.
[11] k teorii užitku detailněji a lépe viz Rothbard-Ekonomie státních zásahů, s. 29-32.
[12] Machačová a Matějček-2010, s. 113 a 454, viz i Fasora-Dělník a měšťan, s. 68.
[13] Fasora-Dělník a měšťan, s. 73.
[14] Ibid, s. 74.
[15] Ibid, s. 74.
[16] viz Ibid, s. 71 tabulka.
[17] Ibid, s. 75.
[18] Ibid, s. 76.
[19] Štěpán, s. 30.
[20] Ibid, s. 73.
[21] Ibid, s. 72.
[22] Newby, s. 48 a 37.
[23] Fasora-Dělník a měšťan, s. 74.
[24] Ibid, s. 60.
[25] Fasora-Podnikatel v kožedělném průmyslu, s. 380.
[26] May, s. 9.
[27] Hazlitt, s. 63-74.
[28] Ibid, s. 64-65.

6. Rómové jdou do práce? V minulosti běžná věc!

[1] Nečas-19. století, s. 480.
[2] Muzeum, stálá expozice Příběh Romů, sál 2. V pozdější době je uváděno, že moravská šlechta Romy na svých panstvích poměrně často tolerovala (Muzeum, stálá expozice Příběh Romů, sál 3).
[3] Ibid, s. 481 a podobně i s. 489 a Nečas-18. století, s. 272.
[4] Nečas-19. století, s. 485 a podobně Nečas-18. století, s. 274.
[5] Nečas-18. století, s. 274 a Nečas-19. století, s. 482.
[6] Nečas-18. století, s. 272.
[7] Nečas-19. století, s. 482 a 486.
[8] Ibid, s. 486. Ke kriminalitě na příkladu Bohusoudova viz i Nečas-18. století, s. 273-274.
[9] Ibid, s. 481.
[10] Muzeum, stálá expozice Příběh Romů, sál 3. Romové zde vyráběli i pálené cihly.
[11] Nečas-18. století, s. 273. Dle strany 272 se zdá, že tyto pasy mohl dostat jen živitel rodiny a ne další příbuzní, kteří však pro obživu byli také nutní.
[12] Nečas-19. století, s. 484. Podobně Muzeum, stálá expozice Příběh Romů, sál 3. Zde se i tvrdí, že děti nechodily do školy, protože se musely podílet na zajišťování obživy rodiny.
[13] Nečas-19. století, s. 485. Dle expozice v Muzeum romské kultury ženy posluhovaly u vesničanů doma a na poli (Muzeum, stálá expozice Příběh Romů, sál 3). To svědčí o jistém stupni důvěry k Romům. Dle P. Hory-Hořejše, autora populární knižní řady “Toulky českou minulostí“, přítomnost cikánských obyvatel byla na sklonku 19. století vnímána jako mnohem menší problém než dnes. Živili se dle něho letováním, drátenictvím, broušením kuchyňských nožů a jiných nástrojů, ale také kradením drobného zvířectva včetně psů (sádlo ze psů od nich však kupovalo i většinové obyvatelstvo). Neživili se až na výjimky loupežemi a vykrádáním domů (Hora-Hořejš, s. 14).
[14] Nečas-18. století, s. 274-275. Ani to ovšem nezabránilo likvidaci zdejších Romů v nacionálně socialistických koncentračních táborech.
[15] Nečas-18. století, s. 273.
[16] Muzeum, stálá expozice Příběh Romů, sál 3. V Čechách byla situace rozdílná a během 19. století se zde Romové moc neusazovali. Živili se zde překupnictvím, podomním obchodem, jako broušením, opravováním deštníků, čistěním peří, žebrotou a drobnými krádežemi (Muzeum, stálá expozice Příběh Romů, sál 3).
[17] Muzeum, stálá expozice Příběh Romů, sál 3.
[18] Dvořák-Potulka.
[19] Vzdělání v ní nehraje také významnou roli.
[20] Srovnej s Dvořák-Potulka.

7 Válka veřejného vlastnictví proti chudým aneb o divokém socialismu 19. století?

7.1 Habsburská monarchie

[1] Jakubec, s. 64.
[2] Ibid, s. 64-65.
[3] Ibid, s. 67.
[4] Vlnařská centra Evropy, s. 31.
[5] Jakubec, s. 66.
[6] Ibid, s. 70.
[7] Hazlitt, s. 72-81. Jako důsledek nelze opomenout i rozšířené pašování (viz třeba na mnoha místech Nevrlý).
[8] Jakubec, s. 71.
[9] Ibid, s. 71.
[10] Ibid, s. 72-73 a Vondra, s. 50.
[11] Ibid, s. 72-73.
[12] srovnej s Rothbard-Ekonomie státních zásahů, s. 202.
[13] Jakubec, s. 72.
[14] Rothbard-Ekonomie státních zásahů, s. 215-221.
[15] Jakubec, s. 72. Při srovnání s tabulkou ze strany 70 by šlo pro rok 1909 a 1913 o necelých 5 % až 6 % příjmů státního rozpočtu.
[16] Fasora-Tovární dělník, s. 177-178.
[17] Jakubec, s. 73.
[18] Ibid, s. 73-74 a Janák-Morava, s. 121-123.
[19] Vzhledem k počtu obyvatel nebyla tato daň zřejmě příliš zatěžující, otázkou jsou případné přirážky samospráv.
[20] Jakubec, s. 74.
[21] Ibid, s. 75 a Janák-Morava, s. 84.
[22] Fasora-Tovární dělník, s. 175.
[23] Vondra, s. 50-51. Alternativní údaje k cukerní dani viz Janák-Morava. Z přísně ekonomického hlediska nelze říci, že bez daně by stál kilogram cukru o 38 haléřů méně.
[24] Rothbard-Ekonomie státních zásahů, s. 192-193.
[25] Šuster-Jak obrovský byl nárůst. Tabulka v Jakubec, s. 70 ukazuje, že se hospodařilo s deficity, ale běžně i s přebytky, tudíž daně v té době více odpovídaly výdajům než dnes – tj. jistého zjednodušení se snad můžeme dopustit. Pro představu tyto příjmy činily roku 1889 562,4 milionu zlatých a roku 1913 1 743 milionu zlatých (Jakubec, s. 70).
[26] Jakubec, s. 71. Velmi podobné to bylo roku 1913. V roce 1883 byly uvedená procenta 16,98 %, 67,64 % a 14,98 %.
[27] A možná i Dánska roku 1864.
[28] Padrnosová, s. 111-112. Autorka klade vznik povinné školní docházky již do doby Marie Terezie. Srovnej ochotu posílat děti do školy s Dvořák-Vánoce.
[29] Zbavitel, s. 80.
[30] Baďura, s. 55.
[31] Řihák-Příběhy z dějin našich drah a Řihák-Soukromá MHD.
[32] Fasora-Tovární dělník, s. 175 a 177.
[33] Fasora-Svobodný občan, s. 215.

7.2 Viktoriánský Londýn

[1] Amy, s. 36.
[2] Ibid, s. 36.
[3] Ibid, s. 44. Linkmeni se svítilnami doprovázeli obyvatele a návštěvníky města během pověstných londýnských mlh.
[4] Ibid, s. 61.
[5] Ibid, s. 48. Tato policejní "služba" nemusela být, jak uvádí sama autorka, vždy úspěšná (účinná). Dopady licencí byly probrány již jinde.
[6] Ibid, s. 76. Lord Shaftesbury také mimo jiné připravil malé kominíky o práci.
[7] Skutečně došlo v té době k poklesu počtu těchto ubytoven, ale na toto měl vliv i hospodářský vzestup a růst reálných příjmů obyvatelstva a i rozvoj charity. A možná i další skutečnosti.

7.3 Habsburská monarchie podruhé

[1] Janák-Morava, s. 409.
[2] Ibid, s. 409.
[3] Urban, s. 25.
[4] Janák-Morava, s. 409-410.
[5] Ibid, s. 410.
[6] Ibid, s. 411.
[7] Ibid, s. 412-413. Otázkou je co znamená to nebyly před soud postaveni? Byly tyto osoby propuštěny?
[8] Ibid, s. 425-426.
[9] Štěpán, s. 30.
[10] Šebela, s. 98.
[11] Fasora-Policejní ředitel, s. 251.
[12] Ibid, s. 247.
[13] Ibid, s. 248.
[14] Nevrlý, s. 215-216.
[15] Ibid, s. 216 a Sojka, s. 100.
[16] Dějepis 8, s. 183. Tentýž pramen uvádí, že ředitel byl propuštěn. Nebyla to jediná tragická stávka tehdejší doby. Uvést lze třeba stávky na Ostravsku roku 1872 anebo roku 1890 či roku 1894 dokonce s 13 mrtvými na kontě. Je nutné však uvést, že různé prameny uvádí ke stávkám různé údaje o průběhu i počtu obětí.
[17] Fasora-Policejní ředitel, s. 251-252.
[18] Nevrlý, s. 216-218 a Šebela, s. 94. . Nevrlý o Lučanské pozdvižce však neuvádí, že na jaře roku 1889 byla provedena sbírka ve prospěch sklářských dělníků (vybralo se 19 023 zlatých a 43 krejcarů a pomoc potřebným byla ve formě zboží, v hotovosti jen výjimečně). Na této sbírce se rozhodující měrou podíleli zdejší podnikatelé a továrníci. Další sbírka započala krátce po tragédii a vynesla více než 50 000 zlatých. Na této sbírce se podílel 6 000 zlatých samotný císař a i některá okresní zastupitelstva a městské úřady, vedle toho však celá řada podnikatelů a továrníků, soukromých osob, šlechticů, finančních ústavů, ale přišly i dary z ciziny. Sklářský podnikatel Josef Riedel (sám provozovatel nových sekacích strojů) na obě sbírky sám věnoval dohromady 13 000 zlatých a nechal císaře pána hluboko pozadu. Ovšem v některých případech byla i tato podpora zneužívána. Nelze se také nezmínit i o tom, že jeden z důvodů vzniku problémů, že v časech prosperity dělníci své peníze hojně rozhazovali, žili rozmařile, zpanštěli a nemysleli na zadní kolečka. Sekáč si mohl v letech hojnosti přijít i na 16 (případně 10, 12) zlatých týdně (Nový, s. 24-25, 75-87, 9, 12-13). Tj. podstatně více než činila tehdejší slušná mzda 1 zlatý denně. Zajímavé je srovnat tyto výdělky s platy textilních dělníků v brněnské továrně Offermann&Comp. K roku 1889 zde platy byly v rozmezí 55 krejcarů až více jak zlatku denně (Fasora-Tovární dělník, s. 175). A to zde byly platy vyšší než v jiných zdejších textilkách a jiných textilních oblastech.
[19] Hora-Hořejš, s. 17.
[20] Fasora-Dělník a měšťan, s. 164 a 166.
[21] Ibid, s. 166.
[22] Ibid, s. 167 a 169.
[23] Olson, s. 44.
[24] Ibid, s. 45 a 46.
[25] Ibid, s. 75.
[26] Ibid, s. 173 viz i s. 174.
[27] Ibid, s. 207.
[28] Ibid, s. 57.
[29] Ibid, s. 72.
[30] srovnej s Ibid, s. 134.
[31] Ibid, s. 61 a 63.
[32] Ibid, s. 63.
[33] Ibid, s. 19-20 a 55. Přesné názvy jsou Výzkumný ústav Silva Taroucy pro krajinu a okrasné zahrady (k činnosti viz zde: http://www.vukoz.cz/index.php?p=historie&site=default) a Výzkumný ústav lesního hospodářství a myslivosti (k činnosti viz zde: http://www.vulhm.cz/index.php?p=zrizovaci_listina&site=default). Zajímavý seznam různých úřadů je k vidění zde: http://www.nechtenasbyt.cz/urad/ .
[34] Ibid, s. 50.
[35] Ibid, s. 21.
[36] Ibid, s. 133.
[37] Petřík, s. 24.
[38] Rambousek, s. 43.
[39] Caplan, s. 41-2 a podobně s. 255.
[40] Ibid, s. 249. Nutno podotknout, že B. Caplan nepovažuje - díky existenci racionální iracionality na straně voličů – toto „sloužení“ politiků voličům za optimální.
[41] Rambousek, s. 24.
[42] Ibid, s. 29-31. K důsledkům paradoxu viz i s. 38. K životu a dílu markýze de Condorcet viz anglická wikipedie, heslo “Marquis de Condorcet” .
[43] Ibid, s. 43.
[44] Ibid, s. 133.
[45] Ibid, s. 42.
[46] Ibid, s. 66.
[47] Jde například o Misesovy knihy “Liberalismus” a “Byrokracie”. (http://www.mises.cz/literatura/byrokracie-19.aspx) vydané péčí Liberálního institutu. Stručně ke korupci ve veřejném sektoru a tomu, že nahrazuje tržní rozhodování viz Průša-Jak se zbavit. K ekonomické kalkulaci viz i Málek.

8. Dobrovolný způsob ochrany přírodních a kulturních památek

[1] V současnosti u nás působí menší zájmová sdružení, která dnes zpravidla zachraňují a udržují památky spojené s dopravou a průmyslem nebo drobnější památky. Jejich činnost má dle mého rostoucí tendenci. Některá z nich se však snaží dosáhnout prosazení svých cílů skrze stát a učinit je závaznými i pro ostatní. Objevují se také soukromé přírodní rezervace.
[2] O této pozoruhodné ženě a kritičce veřejných systémů sociální péče viz heslo na wikipedii.cz.
[3] Clayton, s. 16.
[4] Ibid, s. 20-21.
[5] The National Trust Acts, s. 4 a 15-16.
[6] Ibid, s. 5.
[7] Clayton, s. 21.
[8] Ibid, s. 21.
[9] Annual Report, s. 40-41.
[10] About us. Nicméně u grantů a příspěvků je zřejmé, že tyto pocházejí i z veřejného sektoru. Například ze zkoumaného Annual Reportu plyne, že National Trust obdržel 3,1 miliónu liber od Northen Ireland Tourist Board a třeba roku 2002 získal National Trust dokonce 17,5 miliónu liber na nákup viktoriánského domu v Tyntesfieldu nedaleko Bristolu od National Heritage Memorial Fund – blíže viz zde: http://www.nationaltrust.org.uk/what-we-do/who-we-are/our-history/ . Celkově jde ale o málo významnou částku.
[11] The National Trust Acts, s. 11.
[12] About us. Seznam míst k prohlídce na webu National Trustu ukazuje celkem 542 míst - http://www.nationaltrust.org.uk/visit/places/find-a-place-to-visit/ .
[13] The National Trust Acts, s. 7, později byl tento bod parlamanentem rozšířen a upraven. Tato skutečnost je podobná situaci, kdy by spolek prohlásil, že ručí jen částí svého majetku.
[14] The National Trust Acts, s. 8-9. Další regulace obsahuje i "The Charities (National Trust) Order 2005", a to včetně toho jaké organizace smí jmenovat členy rady ("council") National Trustu. Mezi těmito organizacemi jsou i veřejně financované organizace – viz The Charities, s. 26.
[15] Annual Report, s. 43.
[16] About us a Why volunteer.
[17] Annual Report, s. 91. A třeba návštěvnost proslulých Římských lázní v západoanglickém Bathu dokonce přesahuje dle anglické wikipedie 1 milión osob ročně (tyto lázně nejsou majetkem National Trustu).
[18] Vrbka, s. 61.
[19] Rolleder, s. 581 a Jurok-Dějiny města Příbora, s. 136.
[20] Svoboda, s. 167-168, Baletka, s. 117.
[21] Janák-Morava,s. 144.

9. Nástin charity ve viktoriánské Velké Británii

9.1 Nástin charity ve viktoriánské Velké Británii – starobince pro chudé

[1] Hallet, s. 4-5.
[2] Howson, s. 13. Dle Howsona šahá původ této charity mnohem hlouběji do historie.
[3] Garwood, s. 10.
[4] Howson, s. 65.
[5] Ibid, s. 59. Královna Viktorie ve skutečnosti vládla „jen“ 64 let.
[6] Hallett, s. 15-16 a 11.
[7] Ibid, s. 18.
[8] Ibid, s. 24, 31 a 35.
[9] Howson, s. 67.
[10] Hallett, s. 16 a 21.
[11] Ibid, s. 49 a 50.
[12] Howson, s. 70-71 a anglická wikipedie heslo „Whiteley Village“.
[13] Ibid, s. 72. Na svých stránkách uvádí tato asociace, že reprezentuje 1700 nezávislých charit starobinců ve Spojeném království, které posyktují domy pro více jak 35 tisíc lidí – viz The Almshouse Association.
[14] Hallett, s. 16-18.
[15] Ibid, s. 44.
[16] Ibid, s. 44 a 46.
[17] Haslam, s. 16 a 18.
[18] Ibid, s. 19.
[19] Ibid, s. 21.
[20] Ibid, s. 19.
[21] Howson, s. 23. Malý Tomáš uvádí ve své stati „Donátor-Příklad lékárníka Ignatze Bockena“, že se i u katolíků od poloviny 18. století vytrácí barokní zbožnost, což vyvrcholilo kolem roku 1800 jejím téměř úplným vytrácením. Poslední vůle se oprošťuje od náboženských formulací a odkazů církevním institucím a jejich rétorika se stává více profánní. (Malý, s. 307). Dále autor uvádí, že „Zatímco dříve byli v chudých spatřováni mocní přímluvci za duše donátorů, a legáty jim směřované tak přestavovaly jeden z podstatných prostředků k dosažení spásy, nyní se mělo jednat o racionální systematickou podporu vybraným charitativním subjektům s cílem podpořit jen určitou skupinu chudých (v rámci zmíněného principu lásky k bližnímu) a napomoci k rozvoji nového, moderního charitativního systému.“ (Ibid, s. 308).
[22] Hallett, s. 18-19.
[23] Ibid, s. 20-21.
[24] Haslam, s. 13-14.
[25] Haslam, s. 5 a Hallett, s. 18, 14, 19, 37 a 11. Řadů znaků a nápisů ukazují i fotografie v Howsonově knize.
[26] Hallett, s. 39-40. Fotografie na s. 37, 39 a 40.
[27] Ibid, s. 40.
[28] Ibid, s. 40-41 a 44.
[29] Ibid, s. 46. Tento starobinec je znám také pod názvem „Tollemache Almshouses“.
[30] Haslam, s. 14-15, Hallett, s. 37 a Haslam, s. 39.
[31] Howson, s. 30. Zdá se být zřejmé, že v té době pojem nemocnice a starobinec v podstatě splýval, to je patrné i na označení některých starobinců jako špitály (hospitals). Vedle toho poskytovaly starobince i některé cechy (Ibid, s. 27-28).
[32] Ibid, s. 30-31 a anglická wikipedie hesla "Act for the Relief of the Poor 1597" a "Act for the Relief of the Poor 1601". Dle G. Boyera byla dalším důvodem neutěšené hospodářské situace inflace daná mimo jiné zlehčováním měny a dovozem stříbra z Ameriky (Boyer, Deteriorating economic conditions and loss of traditional forms of charity in the 1500s).
[33] Howson, s. 53.
[34] Tinková, s. 272.
[35] Ibid, s. 169 a 238. Přesto v Británii zůstal prostor pro starobince (sociální péče státu byla poměrně omezená), ale šlo, jak jsme viděli o dílo většinou světské. To je v soulasu s představou, že lidé jsou kreativní.
[36] Howson, s. 68-69.
[37] Haslam, s. 51-54. Z textu se zdá, že toto trvalo asi 3 roky, protože do roku 1906 se rozhodli představitelé této charity k přestěhování a kladné vyřízení žádosti bylo získáno až roku 1909. Nicméně rada Londýnského hrabství se stala cílem lobbování od těch, co si přáli zachování budov a zahrady starobince a rozhodla se nakonec tento starobinec koupit, což se stalo podpisem kupní smlouvy až v prosinci roku 1911. Na druhou stranu založení zmíněné komise (dle Howsona se tak stalo, ale až roku 1855 na základě „Charitable Trust Act“) následovalo po sérii skandálů. B. Howson připomíná korupci v některých nemocnicích a starobincích. Již roku 1857 se objevovaly hlasy požadující zmírnění regulací kvůli růstu zmatení mezi trusty, omezování iniciativy a bránění změnám. Je zajímavé, že dnes komise dle Howsona kontroluje 165 tisíc různých charit (Howson, s. 61 a 64). Komise má však jen 466 lidí, tj. na jednoho zaměstnance připadá 354 charit (anglická wikipedie, heslo „Charity_Commission“. Stav k X/2012). Již roku 1793 byl v Anglii přijat zákon, který podřizoval dělnické spolky státnímu dohledu, cílem bylo zabránit, aby spolky používaly peníze k financování stávek a jiných akcí dělnického hnutí (Matoušek, s. 96).

Poznámka: Názvy hrabství a unitárních autorit převzaty z citované literatury, tam kde tyto chyběly (výjma významných a známých lokalit), byl použit atlas Philip’s Driver’s Atlas Britain, 6. edice, rok 2011, ISBN 978-1-84907-159-8 a před název umístěno slůvko dnes (například: dnes West Midlands).

9.2 Charita ve viktoriánské Británii

[1] Zpravidla vyjma školství a zdravotní péče, kterým jsem se věnoval již jinde.
[2] Newby, s. 129, viz i s. 122 a 124.
[3] Ibid, s. 97. Dle anglické wikipedie to bylo dokonce přes 3 miliony liber, viz heslo „Angela Burdett Coutts“.
[4] Ibid, s. 130.
[5] Downs, s. 19 a Garwood, s. 19.
[6] Newby, s. 97-98.
[7] Ibid, a. 9-10. Zaměstnavatelé však zřejmě často považovali dle autorky zaměstnávání těchto sil také za "charitativní" a platili často hubené mzdy. Vedle mzdy však služky obvykle dostávaly i deputát - stravu a bydlení. Obecně tato prác nebyla nijak dobře placená, což se ukázalo v době příchodu továren, které nabízely ženám vyšší platy a vzniku „nedostatku“ sluhů a služek.
[8] Sacks, s. 8-9 a Clayton-Octavia Hill, s. 13.
[9] May, s. 44 a 46. Je dost pravděpodobné, že kvůli této situaci byli místní podnikatelé zasaženi ztrátami a mnozí z nich nebyli schopni pomoc poskytnout. Ztráty z nefunkčních kapitálových statků mohou být velmi těžké, vedle ušlého zisku je nutné totiž alespoň továrny a zařízení hlídat a udržovat a případně je nutné platit i splátky úvěrů. Je kuriózní, že nepokoje se v Manchesteru konaly i roku 2011.
[10] Amy, s. 76-77.
[11] Ball, s. 385.
[12] Amy, s. 84 a 121.
[13] Horn, s. 74.
[14] Clayton, s. 10.
[15] Garwood, s. 73.
[16] Newby, s. 97. Zajímavé je, že ve své populární sérii „Toulky českou minulostí“ uvádí P. Hora-Hořejš, že takzvaní trhané-lidé žijící na dně (a barabové pracující na stavbě železnic) si udrželi tolik cti, že nešli žebrat a jen vyjímečně si hledali nezákonné způsoby obživy. Dle autora dlouho do 20. století platilo, že: „…ve společnosti obecně, a to i mezi nejubožejší spodinou, přežívalo dávné přikázání – nepokradeš!“(Hora-Hořejš, s. 15).
[17] Newby, s. 97, Viz i dále.
[18] Garwood, s. 75.
[19] Amy, s. 83.
[20] Ibid, s. 83-84. Padlé ženy byly prostitutky.
[21] Ibid, s. 84.
[22] Podobný veřejný systém pro hledání práce v New Yorku uvádí T. Abram – viz Abram, s. 186 a 188.
[23] Ball, s. 371. Jistě jde o odhady. Pravděpodobně však nezahrnující ten fakt, že práce spojená s dobrovolným řešením sociální otázky nebyla zpravidla finančně odměňována a tudíž nemohla být vyčíslena na rozdíl třeba od platů profesionálních sociálních pracovníků.
[24] Ibid, s. 371. Zde hrál roli mimo jiné i strach z těžkých výtržností.
[25] Ibid, s. 372.
[26] Viz kapitola 15.6. Podobně zde: “L. Mitton uvádí, že třeba v případě drahé diety byl chudý pacient poslán k dámě dobrovolnici, která byla v kontaktu s lokální charitou a mohla zajistit pacientovi speciální jídlo nebo návštěvu od místní nemocenské pomocné společnosti (sick-room aid society) a pečovatelky (health visitor)” (kapitola 15.5).
[27] Ibid, s. 372.
[28] Ibid, s. 370-371. V knize „Základy sociální práce“ uvádí její autoři, že: „Potřeby „potřebných“ občanů jsou vždycky vyšší než zdroje k jejich uspokojování. Je tedy nutné najít kritéria umožňující rozlišit oprávněné nároky od neoprávněných.“ (Matoušek, s. 80).
[29] De Jasay, s. 110.
[30] Ibid, s. 122.
[31] Ball, s. 372.
[32] Amy, s. 83 a podobně pro pozdně viktoriánskou periodu s. 114.
[33] Ball, s. 371 a podobně i Matoušek, s. 100.
[34] Ibid, s. 370. Je zajímavé, že básník Jan Neruda uváděl, že někteří chudí, kteří pobývali v Městské věznic v Praze – tzv. Fišpance, a kde tito dostávali kabáty, prádlo, sukně, boty (darované nebo tímto veřejným zařízením kupované): „Mnohý odchází vděčen, mnohý, dnes propuštěn, je tu pozejtří zas. Prodal a propil darovaný mu šat a je zas nazší než nahota sama. Nepřístupen domluvě, drze odmítá každé napomenutí. Nepotřebuju vašeho kázání, šaty mně musíte dát, kdybych je desetkrát prodal, slyšíš zde v ustrnutí.“ (Hora-Hořejš, s. 14 a 16.).
[35] Hallett, s. 20-21.
[36] Takovou situaci jsme probrali již dříve například v případě bydlení, kde M. Ball a D. Sunderland uváděli, že v případě majetkových daní z obydlí, které byly odváděny přímo v proporci k daňově vyměnitelné hodnotě obydlí: "Takové velké daňové břemeno, přesto, mělo významný utlumující dopad na trh s byty: omezující počet novostaveb a povzbuzující neprovádění oprav.".  Jinými slovy bydlení bylo pro chudé dražší a chudí byli zase o něco chudší a bylo jich více - blíže viz kapitola 12.5.
[37] Amy, s. 92-93. Na základě tohoto by jistě bylo zajímavé zjistit, jaké měl Dickens – mimo jiné kritik státní byrokracie - vlastně představy o sociální pomoci. Uvedená citace je poněkud zavádějící, protože pasáci a majitelé nevěstinců se nemusí a priory špatně chovat k prostitutkám.
[38] Ibid, s. 113-114.
[39] Ibid, s. 118.
[40] Sacks, s. 11.
[41] Amy, s. 88.
[42] Ibid, s. 86.
[43] Ibid, s. 113.
[44] Horn, s. 109 a 72.
[45] Ibid, s. 72-73, 40 a 70. Skutečné číslo stěží, kdo mohl znát. V Londýně kolem poloviny 19. století mělo dle expozice v "Museum of London" umírat hlady asi 400 osob ročně, a to při populaci dle wikipedie asi 2,28 milionu lidí – anglická wikipedie heslo „Demographics of London“.
[46] Amy, s. 90-91.
[47] Ibid, s. 74.
[48] Newby, a. 98 a příklady viz Horn, s. 135, 167, 169 a 172.

9.3 Veřejná „charita“ a její úskalí ve viktoriánské Anglii a Walesu

[1] Podobné instituce se nalézaly i v Českých zemích, kde se používal například název robotárny anebo donucovací pracovny, název workhouse budeme používat i na dále.
[2] Garwood, s. 73-75. Je nutné předpokládat, že změny počtu chudých nárokujících dávky byly ovlivněny i dalšími faktory, jako byl zejména růst reálných mezd díky růstu blahobytu a i díky zrušení řady omezení mezinárodního obchodu a zrušení některých daní. P. Murray je ohledně strachu z workhousů za nového chudinského práva více zdrženlivější (viz dále), ale v případě disciplíny mluví o úzkoprsé tyranii. Každopádně za nového chudinského práva se dle téhož již nepoužívalo bytí dospělých a dívek a ani příděl jídla nešlo (za trest) redukovat pod určité minimum (Murray-P., s. 46 a 53).
[3] Howson, s. 60. Jsou zde uvedeny i příklady. Práce zde uváděné pro workhousy jsou rozbíjení kamení, mletí obilí a sbírání koudelí.
[4] Boyer, Table 1 a Historical debate about the effect of the New Poor Law. Podíl chovanců ve workhousech na celkovém počtu lidí, kteří využili asistenci chudinského práva, měl však stoupající tendenci (viz dále).
[5] Ibid, Gilbert’s Act and the Removal Act.
[6] Ibid, Table 1. Získáno dopočtem z podílu chudých pobývajících ve workhousu „Share of paupers relieved indoor“.
[7] Ibid, Speenhamland System and other forms of poor relief.
[8] Bloy. 1 šilink byl 12 pencí, 1 libra se rovnala 20 šilinkům.
[9] Ibid. Jiný pramen uvádí drobné odchylky – viz historyhome.co.uk.
[10] Downs, s. 49.
[11] Bloy.
[12] Boyer, Causes of the Increase in Relief to Able-bodied Males a North and Midlands.
[13] Ibid, Regional differences in relief expenditures and recipients. Zajímavá je zde i tato věta: „Zvláště, podíl přestárlých a invalidních příjemců podpory byl vyšší na severu a západě než na jihu; jako důsledek, podíl těch co byli tělesně zdatní, byl vyšší na jihu a východě než jinde.“.
[14] Ibid, Labor-hiring farmers take advantage of the poor relief system.
[15] Higgs, s. 91.
[16] Boyer, The New Poor Law, 1834-70. U práce neschopných nová právní úprava omezovala výši podpory hranicí, která měla být vždy nižší než příjem nejhůře placeného místního pracovníka (Matoušek, s. 95).
[17] Boyer, The New Poor Law, 1834-70 a Murray-P., s. 42-43. Důvodem k odporu byla nenávist k wokrhousům, strach ze života ve workhousech, strach ze snížení mezd (viz dále), odpor proti centralizaci a tím ztráta moci lokálních autorit. Nové chudinské právo také dle Murraye ohrožovalo tradiční právo chudých na základní úroveň podpory z far, když na chudé dolehly těžké časy. Původní úředníci starého chudinského práva také rozlišovali mezi zasloužilými a nezasloužilými chudými (dodejme, že to pramenilo z toho, že je lépe znali), kdežto nyní se tvrdě pracující lidé obávali, že skončí spolu s nejdrsnějšími elementy společnosti ve workhousu (Murray-P., s. 44 a 46). Z toho plyne, že workhousích byli přítomni nejen zasloužilí chudí. V neposlední řadě bylo významnou námitkou, že workhousy byly oproti sociálním dávkám drahé.
[18] Ibid, Table 1 a Historical debate about the effect of the New Poor Law.
[19] Ibid, Historical debate about the effect of the New Poor Law, Murray-P., s. 44 (viz i s. 60) a Howson, s. 60.
[20] Murray-P., s. 47. Zmíněná komise dokonce navrhovala přemístit nezaměstnané zemědělské pracující do továrních měst severu.
[21] Boyer, The Crusade Against Outrelief.
[22] vypočteno z Boyer, Table 1. Podobný vývoj má i odhad využití workhousů během celého roku dle Leese. Roku 1901 bylo ve workhousech v průměru asi 227 tisíc lidí (využití během celého roku dle Leese bylo asi 488 lidí). Reálně to ovšem nebylo o moc více než v roce 1871 nebo 1881, protože značně narostla populace Anglie a Walesu. Murray-P., s. 61.
[23] Boyer, The Crusade Against Outrelief. Z důvodu citace názvy podpor nepřekládány.
[24] Ibid, Change in the attitude of the poor toward relief a Increased availability of alternative sources of assistance. Je představitelné, že rozvoj svépomocných aktivit byl podpořen omezením podpor.
[25] Ibid, Work relief. Veřejné práce byly oficiálně ustaveny ve velkých městech roku 1905 pomocí „Unemployed Workman Act“.
[26] Murray-P., s. 53. V zimě začal den o dvě hodiny později, což mohlo mít vliv i na délku pracovní doby, tu ale již Murray přímo pro zimní období neuvádí. Dále Aspin, s. 30 a anglická wikipedie, heslo „Factories Act 1847“; Fogg, s. 14; Garwood, s. 34 a Brown, s. 5. Samozřejmě u pracujících existoval nějaký čas, kdy tito nepracovali (nezaměstnanost, modré pondělí, preference volného času apod.).
[27] Murray-P., s. 53-54. Pro ilustraci pracovní podmínky v bavlnářské textilce (tyto podmínky však byly často dané tehdejší technologií výroby anebo omezenými úsporami): hluk, prach a v ranné době nebezpečí úrazu, ale také třeba mráz a vlhkost v továrnách nebo vydýchaný vzduch kvůli plynovému osvětlení (Aspin, s. 30-31).
[28] Rothbard- Ekonomie státních zásahů, s. 287. Soukromá charita naopak nemá takové důsledky, protože chudí nemají státem vynucený nárok na peníze. Také formy zaměřené charity u práceschopných byly spíše určeny k tomu, aby se člověk postavil na vlastní nohy.
[29] Howson, s. 54 a Murray-P., s. 54 a 57. Kvalita jídla byla dle Murraye různorodá a příprava jídla často bídná. V té době však byla zřejmě cena preferována značně před kvalitou (šlo z pohledu současnosti o chudou společnost, i když znatelně rostoucí) a jídlo pro chudší vrstvy bylo tehdy obecně často pančované (Garwood, s. 43. Ke konci století ovšem se začala situace zlepšovat, a to i díky růstu mezinárodního obchodu. Dodejme, že i díky růstu úspor a investic, a tím i výroby a příjmů). Je také otázkou nakolik bylo rozšířeno používání příborů ve 30. letech 19. století. Samozřejmě ne v každém workhousu musela být situace za nového chudinského práva takhle relativně dobrá, v extrémním a netypickém případě workhousu v Andoveru (Hampshire) roku 1846 byli lidé podvyživení (Murray-P., s. 55-56). Samostatnou a poněkud temnější kapitolou (mimo možnosti této kapitoly) by byly některé workhousy, před vznikem nového chudinského práva, zdá se však, že jejich význam byl v té době relativně menší než za nového chudinského práva.
[30] Murray-P., s. 90.

Poznámka: Citace nestránkované práce G. Boyera jsou pro přehlednost upřesněny pomocí názvů kapitol a podkapitol.

9.4 Děti a charita ve viktoriánském Londýně

[1] Amy, s. 82. Nelze plně vyloučit, že si tehdejší vlády uvědomovaly i negativa sociálních politik - například zavedení povinné školní docházky vedlo ke ztrátě příjmů pro rodiny chudých a tedy prohloubení jiného problému.
[2] Ibid, s. 83. K témuž viz i s. 38-39.
[3] Ibid, s. 114.
[4] Ibid, s. 86. Mezi tyto útulky patřil již v kapitole 9.2 uvedený "Field Lane Refuge".
[5] Ibid, s. 88 a anglická wikipedie, heslo  „Charles Spurgeon“.
[6] Amy, s. 91-92.
[7] Ibid, s. 115.
[8] Ibid, s. 104 a podobně s. 115.
[9] Ibid, s. 110 a 115. Podobně i s. 48.
[10] Ibid, s. 33-35, 38 – 39 a 46-47

10. Péče o dítě v Českých zemích v době divokého kapitalismu

10.1 Sirotčí spolky

[1] Okresní, s. 21.
[2] Ibid, s. 11. Dnes vše součásti Brna.
[3] Ličman, s. 65 a Nekuda, s. 268.
[4] Jurok- Dějiny města Příbora, s. 137.
[5] Nešpor, s. 278, Tiray, s. 85 a Cekota, s. 167.
[6] Z činnosti.
[7] Šlo o spolek a nikoliv veřejný úřad. Později byl tento spolek přejmenována na „Českou zemskou péči o mládež na Moravě“, která byla ústřední organizací veškeré dobrovolné sociálně zdravotní péče o mládež na Moravě viz - Okresní, s. 95.
[8] Okresní, s. 11-12. Implicitně to plyne i z dalšího odstavce této kapitoly.
[9] Ibid, s. 11-12.
[10] Stanovy, §1 a 3.
[11] Přihláška, Soupis a Jednatelská zpráva.
[12] Schůze.
[13] Ibid.
[14] Tůma, s. 18.
[15] Jednatelská zpráva, tato zpráva vznikla k 1. 3. 1914 a pokrývá tak i leden a únor roku 1914. Ceny převzaty z: Machačová-Tendence vývoje, s. 241-242 příloha č. 15. Uvedené ceny jsou ovšem platné pro Prahu, mohou být tedy o něco vyšší, i když u potravin nelze obecně moc předpokládat velké rozdíly, srovnatelné ceny pro Brno autor nenalezl.
[16] Jednatelská zpráva a Protokol.

10.2. Od sirotčích spolků k Okresní péči o mládež

[1] Z činnosti.
[2] Ibid.
[3] Bukvaj, s. 170-171.
[4] Tůma, s. 18-20.
[5] Ibid, s. 16-17.
[6] Okresní, s. 30-31, 44, 47-49 a 56.
[7] Ibid, s. 48.
[8] Ibid, s. 57-59 a 30-31.
[9] Ibid, s. 33.

10.3. Místní péče o mládež

[1] Okresní, s. 90-93. Příjmy jsou očištěny o náklady na jejich získávání. Za rok 1937 zvýšilo značně svůj zůstatek 5 z těchto 7 Mpm, 1 Mpm ho zvýšila nepatrně a 1 Mpm ho naopak výrazně snížila – koupila vybavení do porodnice. Celkem bylo v té době v Brně 14 Mpm a další se zakládala.
[2] Ibid, s. 57-59. Financování Čsl. červeného kříže by se musela věnovat samostatná vlastní analýza, která je však již mimo záměr této kapitoly. K Masarykovu fondu: o jaký fond šlo zůstáva pro autora otázkou, pokud by se jednalo o osobní fond presidenta Masaryka, tak ten byl naplňován převážně z darů a nikoliv z veřejných prostředků, pak by se musela částka z tohoto fondu převést mezi soukromé prostředky.
[3] Ibid, s. 79-81 a 92.
[4] Tj. bez výše uvedených akcí, na kterých se Opm podílela anebo akcí, které vedl její Ošacovací odbor - Dobročinný komitét.
[5] Ibid, s. 39 a 47.
[6] Ibid, s. 68 a 82. V Obřanech stál školní oběd, ale jen 0,80 Kč – viz Ibid, s. 72.
[7] Vedle toho pak ještě 3 politické strany a jejich organizace – v době tzv. první republiky nedostávaly politické strany přímě dotace ze státního rozpočtu.
[8] A 1 politická strana.
[9] Ibid, s. 81-82, 71-72 a 68. Jeden z dobrodinců byl lékařem poradny komárovské Mpm.
[10] Ibid, s. 62. Ovšem 150 Kč poskytla jedna z politických stran dvěma z výše uvedených spolků, což by se mělo zřejmě odečíst. Dvě instituce zprávu této MPM nedodaly.
[11] Ibid, s. 65
[12] Ibid, s. 94-98.
[13] To samozřejmě neplatilo pro poskytování informací v poradnách, protože tyto poradny měly v plánu poskytovat informace matkám bez ohledu na vrstvu z které pocházely.

10.4 Okresní péče na moravském „venkově“

[1] Výroční zpráva Okresní péče o mládež v Uherském Brodě, s. 41-42.
[2] Ibid, s. 41-42
[3] ]Je možné, že i některé obce na sbírku přispěly – Ibid, s. 22. Zde je obcím připsáno 277,8 Kč, mohlo však jít jen o sběr peněz od soukromníků, jako výpomoc správám škol a farním úřadům při sbírce, těžko říci.
[4] Ibid, s. 21-22. Na straně 22 je údaj o výnosu sbírky 7009,47 Kč. Předpokládám, že do příjmů uherskobrodské OPM bylo zaneseno jen zmíněných 75 % prostředků z dané sbírky, protože v pokladní zprávě se neuvádí žádná položka ohledně České zemské péče.
[5] Ibid, s. 22.
[6] Ibid, s. 22-24 a 20-21.
[7] Ibid, s. 19-20 a 45.
[8] Ibid, s. 20 a 44.
[9] Odečteme-li dary veřejného sektoru od celkových darů, dojdeme k částce 1 222,2 Kč.
[10] Ibid, s. 30-32. Podíl veřejného sektoru u této akce ovšem nebyl také jen peněžní.
[11] Ibid, s. 32-34.
[12] Ibid, s. 35, 37-38 a 29.
[13] Ibid, s. 28-30.
[14] Ibid, s. 41.
[15] Ibid, s. 42-44.
[16] Ročenka okresní péče o mládež v Uherském Hradišti, s. 39-40 a 42. Jde o příjmy po odečtení nákladů spojených s bufetem, náklady na propagaci opět nejsou zvažovány – viz výše, v tomto případě nejsou ani ze zprávy zjistitelné.
[17] Ibid, s. 37, 39, 49 a 43. Na s. 49 se nachází řada obcí mezi zakládajícími členy.
[18] Ibid, s. 39-40.
[19] Ibid, s. 39-40.
[20] Ibid, s. 24 a 31.
[21] Odvedlo se asi 8 tun brambor, více jak 4 metráky chlebové mouky, více jak 2 metráky obilí, 878 vajíček, 672 kusů zelí atp.
[22] Ibid, s. 29-31. Vyčíslení (odhad) těchto darů se ve zprávě nevyskytuje, a je tedy otázkou zda jsou tyto dary zahrnuty v pokladní zprávě, pokud ano, tak by šlo zřejmě o položku příspěvky na výchovu dětí v domově: domovské obce a jednotlivci, pak by však nemohl zcela platit náš výše uvedený předpoklad, že šlo o položku z velké většiny financovanou z veřejného sektoru.
[23] Ibid, s. 41-42.
[24] Zpráva o činnosti Okresní péče o mládež ve Zdounkách za rok 1923, s. 12-13 a Ročenka okresní péče o mládež ve Zdounkách: Rok 1924, s. 24. Propagace roku 1923 stála 1 100 Kč, ale platí o ní to, co bylo uvedeno výše. V roce 1924 již převažovaly příjmy získané z veřejného sektoru – viz Ibid, s. 18-19.
[25] Zpráva o činnosti Okresní péče o mládež ve Zdounkách za rok 1923, s. 13 a 9. Naturální sbírka stejně jako poskytnutí kuchyně a otopu nejsou evidentně zahrnuty v pokladní zprávě.
[26] Ibid, s. 7.
[27] Ibid, s. 7 a 6.
[28] Ibid, s. 7-8. Tato sbírka nefiguruje v pokladní zprávě OPM.
[29] Ibid, s. 8. Zdá se, že těchto 25% nebylo zahrnuto do pokladní zprávy.
[30] Ibid, s. 9. Částka je větší než 75% výnosu z dětského dne.
[31] Ibid,s. 9.
[32] Ibid, s. 4.
[33] Ibid, s. 15-16.

11. Vzdělání pro chudé aneb nezapomínejme na charitu

[1] Beaulier, s. 29-30.
[2] Ibid, s. 30-31.
[3] Ibid, s. 31. Někdy však mohou státní zásahy vést ke stimulaci charity. Tak tomu muselo být i v případě soukromého školství v Českých zemích ve sledovaném období, kdy zřizovatelé škol očekávali, že tyto školy budou časem převzaty obcí, zemí či státem, což se v té době také dělo. Vznikal tak de facto svého druhu morální hazard, protože spolky a jiní soukromí zřizovatelé už dopředu počítaly a přímo usilovaly o tuto variantu (anebo o dotace), a proto investovaly do podpory vzdělání více než by jinak činily, což však v případě neúspěchu vedlo k finančním potížím (a následně větší opatrnosti). Na druhou stranu k omezení přístupu ke vzdělání přispívaly zákonné regulace. Například roku 1870 nové školské zákony nařídily pro středí školy veřejné (tím je myšleno právo veřejnosti a ne to, že šlo o veřejně vlastněnou školu) úplnou kvalifikaci, což třeba v Příboře vedlo k tomu, že zde ukončilo činnost piaristické gymnasium a musela se o něj postarat obec (později postátněno) (Dvorský-Příbor, s. 124).
[4] Ibid, s. 29.
[5] Janák-Morava, s. 143.
[6] Ibid, s. 144.
[7] Ibid, s. 151.
[8] Ibid, s. 147.
[9] Soukupová, s. 158 a 165.
[10] Sýkorová, s. 349 a 348.
[11] Ibid, s. 349.
[12] Denešová, s. 131 a 139.
[13] Kašpárková, s. 112-114.
[14] Kilián, s. 274.
[15] Hodeček, s. 242-243 a 249.
[16] Falz, s. 241-242.
[17] Kordiovský, s. 340-341.
[18] Kreuzinger, s. 129 a 128 a Louda, s. 36.
[19] Marková, s. 123 a 118.
[20] Soukupová, s. 165.
[21] Pokorný, s. 332.
[22] Brabencová, s. 238-240 a Tinzová, s. 22-23.
[23] SŠSB, § 1 a 17.
[24] VZŠSB 1911, s. 2 a 12-13.
[25] VZŠSB 1901, s. 3, podobně i s. 6.
[26] SŠSJ, §4.
[27] Dřímal, s. 28.
[28] SŠSS, čl. 1.
[29] JZŠSS 1910.
[30] SŠSB, §3.
[31] ZŠSB 1900.
[32] VZŠSB 1901, s. 7.
[33] VZŠSB 1911, s. 9-11.
[34] Ibid, s. 3.
[35] PPB.
[36] SŠSJ, §5.
[37] JZŠSJ 1912.
[38] SŠSS, čl. 2.
[39] JZŠSS 1910, PŠSS 28. VIII. 1910 a ZŠSS 20. X. 1911.
[40] ZŠSB 1900.
[41] VZŠSB 1901, s. 7.
[42] Ibid, s. 4.
[43] VZŠSB 1911, s. 10-11 a 4.
[44] JZŠSJ 1913.
[45] JZŠSS 1910.
[46] ZŠSS 20. X. 1911.
[47] Dvořák- Institucionálně-historická analýza, s. 51.
[48] PPB.
[49] VZŠSB 1911, s. 4 a SŠSB, §6-10.
[50] VZŠSB 1911, s. 1.
[51] SŠSB, §16.
[52] SŠSJ, §6-10.
[53] JZŠSJ 1913.
[54] JZŠSS 1910.

12. Soukromé školství ve Velké Británii, dětská práce a stát v 19. století

12.1. Soukromé školství ve Velké Británii

[1] Downs, s. 71 a 74-75. Pro srovnání: cena pšeničné mouky byla roku 1785 1,75 pence a roku 1797 4,5 pence za libru (Ibid, s. 51).
[2] Horn, s. 149.
[3] Ibid, s. 149.
[4] Horn, s. 9 a anglická wikipedie. P. Horn uvádí mylně rok 1814 jako rok vzniku "British and Foreign School Society", ta v tu dobu jen obdržela nové jméno.
[5] Sacks, s. 46. Předpokládám, že autorka vycházela ze stejného šetření jako předchozí odkaz.
[6] Garwood, s. 70-71. Populace Anglie byla v roce 1841 a 1861 asi 14,87 a 18,78 milionu obyvatel (anglická wikipedied-heslo „Demography of England“). Není ovšem jasné k jakému území Ch. Garwood údaj vztahuje.
[7] Sacks, s. 46-7.
[8] Horn, s. 18.
[9] Sacks, s. 47.
[10] Horn, s. 139-141 a Sacks, s. 47. V prvním zdroji je uveden i příklad, kdy tato škola vybírala školné 1 pence za měsíc. Anglické wikipedie (heslo „Sunday School“) zmiňuje, že tyto školy nenavštěvovaly pouze děti, ale i dospělí - například rodiče studentů.
[11] Anglická wikipedie – heslo „Ragged School“.
[12] Sacks, s. 48-49.
[13] Anglická wikipedie – heslo „Ragged School“. Údaj z roku 1867 udává podstatně větší počet těchto škol.
[14] Horn, s. 11 a 37.
[15] Tooley, s. 29. Tooleyho údaj se zjevně nevztahuje pouze k dobrovolným školám, tak jak tento termín vymezují jiní zde citovaní historikové, ale zahrnuje širší spektrum škol.
[16] Horn, s. 16. Celkově grant činil na této škole tedy asi 100 liber.
[17] Ibid, s. 23.
[18] Tooley, s. 30.
[19] Ibid, s. 29. Jak bylo výše zmíněno stát začal poskytovat nějaké malé granty školám roku 1833.
[20] Garwood, s. 72.
[21] Horn, s. 36.
[22] Ibid, s. 16.
[23] Ball, s. 165. Procenta gramotnosti dopočtena. To že se někdo podepsal může indikovat dle autorů jen omezené znalosti čtení, přesto je to dle nich celkem užitečný údaj. Na druhou stranu, jak je patrné níže a výše (nedělní školy) vzdělávali se lidé i dále v dospělosti – tj. i po svatbě, i když se to týkalo spíše mužů.
[24] Tooley, s. 28.
[25] Ibid, s. 27. Dle některých studií nechodí do školy ve Velké Británii každý 10. mladý člověk. Podnětné je také popis současného soukromého a veřejného systému školství v Indii – ciz Tooley, s. 32-35.
[26] Wilies, s. 31. Na důlní podnikání se nevztahovalo nařízení týkající se výuky dětí v továrnách z roku 1844 – viz kapitola 12.2. V odkazu však nejde o výuku mladých pracovníků.
[27] May, s. 33.
[28] Sacks, s. 18 a 110, podobně i s. 47 a Hallet, s. 32.
[29] Newby, s. 98, Řihák-Svépomocné spolky a Sacks, s. 57-58.
[30] Sacks, s. 49-50.

12.2. Stát zasahuje

[1] Horn, s. 18.
[2] Ibid, s. 100. Jisté omezení však platilo již od roku 1833, děti směly pracovat maximálně 48 hodin týdně a 2 hodiny denně se měly učit - viz Newsby, s. 54. Jiný pramen uvádí pracovní dobu maximálně 9 hodin denně – Sacks, s. 35.
[3] Sacks, s. 37. Práce na povrchu byla obecně zpravidla méně placená.
[4] Horn, s. 112.
[5] Ibid, s. 21 a 23.
[6] Sacks, s. 53. Školné mohla (ale nemusela) uhradit školní rada, pokud na ně rodiče neměli.
[7] Anglická wikipedie heslo „Elementary Education Act 1870“. Někde bylo zřízení školní rady úspěšně oddalováno – viz Horn, s. 22-23.
[8] Horn, s. 27 a 29.
[9] Garwood, s. 73.
[10] Ball, s. 408 a Horn, s. 23.
[11] Horn, s. 120. Tento přehled státních zásahů není možné považovat za vyčerpávající.
[12] Ibid, s. 20. Záhadou je proč nebylo vzorem spíše USA, které se stávalo po občanské válce dílnou světa.
[13] Ibid, s. 39 a 41.
[14] Ibid, s. 52-53 a podobně i s. 57.
[15] Ibid, s. 56.
[16] Ibid, s. 133.
[17] Ibid, s. 154-155.
[18] Tooley, s. 31. Srovnej s hodnocením dámských škol inspektory v kapitole 12.1.
[19] Horn, s. 11.
[20] Rothbard-Veřejné školství, s. 20. Uvedený výzkum se týkal Spojeného království.
[21] Sacks, s. 50.
[22] To se netýká těch, které chodily do Ragged School - viz kapitole 12.1.
[23] Horn, s. 29 a 31.
[24] Ibid, s. 32. viz i dále. Většina jich dosáhla pouze Standardu I a II. K objasnění standardů viz anglická wikipedie – heslo „Elementary Education Act 1870“.
[25] Ibid, s. 23-33. K souvislosti mezi agresivitou a dnešním modelem školství lze doporučit i sérii článků od P. Graye začínající zde: http://www.mises.cz/clanky/svoboda-uceni-cast-i--598.aspx
[26] Ibid, s. 114.
[27] Rothbard-Veřejné školství, s. 20. Nicméně tento poznatek se dá vztáhnout i na duševní práci a dnešní dobu.
[28] Newby, s. 54.
[29] Horn, s. 123. V současnosti to dopadá nějak takhle: http://www.novinky.cz/ekonomika/275376-ekonomy-desi-velky-pocet-mladych-lidi-bez-prace.html .
[30] Ibid, s. 58 a 62.
[31] Ibid, s. 162 a 156.
[32] Tooley, s. 30-31. Dle anglické wikipedie byl Forster viceprezidentem "Comittee on Education". Na základě Forsterova působení v Irsku se zdá, že nebyl žádným velkým humanistou (viz anglická wikipedie – heslo „William Edward Forster“). Forster patřil také k lidem, kteří se stýkali s historikem a spisovatelem T. Carlylem (čerpáno z expozice v domě T. Carlyleho v Londýně-Chelsea). Toho F. A. von Hayek označil za jednoho z duchovních otců nacionálního socialismu (Hayek, s. 27). Podobně i anglická wikipedie – heslo „Thomas Carlyle“.
[33] Ibid, s. 27-28.
[34] Ibid, s. 31 a 32.
[35] Horn, s. 159-160. Autorka to vysvětluje tím, že inspektoři zpravidla absolvovali univerzitu.

12.3. Dětská práce a její přínosy

[1] Sacks, s. 15 a 17.
[2] May, s. 6.
[3] Sacks, s. 19.
[4] Horn, s. 104-106.
[5] Sacks, s. 33. Pro tuto manufakturu se někdy používá termín rozptýlená manufaktura.
[6] Horn, s. 95-99 a Brown, s. 5.
[7] Newby, s. 35
[8] Horn, s. 101.
[9] Ibid, s. 101.
[10] Ibid, s. 117.
[11] Domnívám se, že spisovatelé alespoň v Českých zemích často život na vesnicích přehnaně idealizovali, vyjímkami jsou třeba K. Klostermann anebo J. Lada.
[12] May, s. 14. Pravděpodobně největší skandály sledované doby jsou spojeny s veřejnými workhousy a jejich prodáváním dětí do továren v 1. polovině 19. století - viz Newby, s. 54.
[13] Horn, s.103 a Sacks, s. 36-37.
[14] Sacks, s. 36 a podobně Horn, s. 35.
[15] Sacks, s. 33.
[16] Sacks, s. 36 a Horn, s. 103-104 a podobně i s. 108.
[17] Ibid, s. 116.
[18] Ibid, s. 104 a 114.
[19] May, s. 15. Myslím, že spíše než o podporovatele dětské práce, šlo odpůrce jejího regulování.
[20] May, s. 15 a Horn, s. 23. Podobné aktivity nebyly vítány ani jinde. Pro srovnání v Nizozemí například: „V roce 1874 vstoupil v platnost zákon o dětské práci...který představoval první krok k ochraně dětí. Byl prosazen Van Glutenem a zakázal práci dětí mladších 12 let, s vyjímkou domácích a polních prací. Ale neexistoval nikdo, kdo by kontroloval jeho uplatnění, takže rodiče nadále posílali své děti pracovat, někdy i na 16 hodin denně.“ (Sklenářová, s. 122). Stěží si lze představit, že většina rodičů posílala děti pracovat z jiných důvodů než je obživa.
[21] Sacks, s. 13.
[22] Horn, s. 68-69.
[23] Sakcks, s. 8.
[24] Newby, s. 55.
[25] Ibid, s. 54-55.
[26] Ball, s. 423.
[27] Sacks, s. 53.
[28] Nekvalifikovaná pracovní síla se může stát žádanější i bez toho, že by byla vybavena lepšími stroji. To se může stát například v době hospodářských krizí (tzv. Ricardův efekt).
[29] May, s. 50.

12.4. Negativní důsledky zákazu dětské práce

[1] Rothbard-Power and Market, s. 65-68. V kapitole 12.2. bylo patrné, že restrikce se například v případě dolování od roku 1842 týkala i žen.
[2] Šuster-Důsledky zákazu. Tamtéž i odkazy na další články o problému dětské práci.
[3] Ball, s. 408.
[4] Garwood, s. 73 a Horn, s. 23.
[5] Sacks, s. 53 a Garwood, s. 43.
[6] Sacks, s. 34 a 40-41. Tyto práce byly nebezpečné.
[7] Sacks, s. 41.
[8] Downs, s. 25 a podobně i s. 77.
[9] Garwood, s. 21 a 85. Dnes je očekávaná délka dožití ve Spojeném království asi 80 let – viz Pocket, s. 234.
[10] Garwood, s. 85. Význam měla i stavba kanalizací, což byla činnost veřejného sektoru. A také změna návyků v hygieně u širokých vrstev. Uvedení lepší stravy na prvním místě není náhoda, tato byla velmi pravděpodobně nejdůležitějším činitelem.
[11] Horn, s. 25 a 114
[12] Ibid, s. 129-131
[13] Ibid, s. 109.
[14] Ibid, s. 112-113 a 137-138.
[15] Ball, s. 408.
[16] Horn, s. 109. Zde je uveden i příklad, kdy propuštění dítěte ze školy, pravděpodobně zachránilo rodinu před odchodem do workhousu.
[17] May, s. 37. Něco podobného lze tvrdit i pro České země.
[18] Horn, s. 72-73.
[19] Garwood, s. 73
[20] Horn, s. 136-137. Údaj se zřejmě vztahuje ke všem dětem a ne pouze k chudým dětem.
[21] Ball, s. 371
[22]  Garwood, s. 10-11. Klasická barokní zbožnost se rozplynula již v době 18. století, a to i v Českých zemích.

12.5. Jak stát vytvářel chudobu

[1] Tooley, s. 29. Ke škodlivosti kouření viz anglická wikipedie - heslo "Health Effects on Tobacco"
[2] Ball, s. 145.
[3] Anglická wikipedie - heslo "Corn Law" a Ball, s. 129.
[4] Downs, s. 51.
[5] Ball, s. 148.
[6] Rothbard-Power and Market, s. 48-50. V této knize lze najít i analýzu dopadů cel a spotřebních daní.
[7] Downs, s. 51 a 49.
[8] May, s. 37.
[9] Garwood, s. 26 a May, s. 37.
[10] Garwood, s. 26 a 67.
[11] Ball, s. 165.
[12] Ibid, s. 192-193. Možná vylepšovali i svoji peněženku (?).
[13] Rothbard-Power and Market, s. 139-144.
[14] Ball, s. 193. Autoři tvrdí, že podobný poměr existoval i jinde mimo Londýn.
[15] Ibid, s. 98-99. Autoři nicméně uvádí, že renty se velmi lišily místo od místa. Tedy  údaje je nutné brát jako orientační. To platí i pro některé jiné zde prezentované statistiky, jde často spíše o odhady.
[16] Murray-P., s. 92-93. Ovšem jiné zdroje včetně anglické wikipedie - heslo "Charles Booth (philantrophist)" uvádí příjmy skupiny C ve výši 18 až 21 šilinků pro průměrnou rodinu týdně.
[17] Horn, s. 18. Údaj se vztahuje ke konci 60. let a k velkým průmyslovým městům severu. Údaj z Londýna autor nenašel, zde mohly být ceny o něco vyšší.
[18] Garwood, s. 43.
[19] Murray-P., s. 94.
[20] Otázkou je, zda to nebyly pro veřejný sektor jen podružné cíle?

13. Svépomocné spolky

[1] Chodes.
[2] Ibid.
[3] Ibid.
[4] Chalupníček, s. 372.
[5] Ibid, s. 372.  Později význam družnosti díky růstu bohatství (lidé se stávali více nezávislými a mohli si dovolit již lecos zaplatit) a intervencím státu klesal – viz Chalupníček, s. 378-379.
[6] Chodes.
[7] Chodes a Chalupníček, s. 375. Jistá část populace se musela však spolehnout na veřejné dávky v rámci Poor Law.
[8]Chodes. K levné lékařské péči svépomocných spolků viz kapitola 15.
[9] Chaluníček, s. 375.
[10] Ibid.
[11] Ibid, s. 371-372.
[12] Ibid, s. 373-374.
[13] Chalupníček, s. 374-375 a Garwood, s. 85.
[14] Chodes. J. Chodesem uvedený příklad tvrdí, že spolky v továrnách byly často v rukách zaměstnanců a zaměstnavatel sloužil jako pokladna a jistý dohlížitel a morální činitel. To by se poněkud lišilo od situace v Českých zemích, kde zaměstnavatelé často ovládali tyto spolky-pokladny, což přimělo zaměstnance zakládat vlastní svépomocné spolky – viz kapitola 13.
[15] Chalupníček, s. 377, 372 a 374. David Green uvádí, že než britská vláda přišla s povinným sociálním pojištěním v rámci „National Insurance Act“ z roku 1911 pro dvanáct miliónů osob, přinejmenším 9 miliónů lidí bylo již pojištěno registrovanými a neregistrovanými dobrovolnými pojišťovacími asociacemi, hlavně svépomocnými spolky. K roku 1910 bylo mimo neregistrovaných svépomocných spolků v registrovaných svépomocných spolcích 6,6 miliónu lidí. Těchto (registrovaných) spolků bylo k roku 1910 26 877. Více jak 4.7 miliónu z těchto členů bylo pojištěno proti nemoci u obecných spolků (u general societies) a dalších skoro 1.9 miliónu u specializovaných spolků, které pojišťovaly v případě úmrtí, ztroskotání lodi, různých ztrát anebo poskytovaly lékařskou péči (Green, s. 57 a 64-65. Přirozeně někteří lidé mohli být členy více spolků, což počty členů o něco zvyšuje. Jiní lidé naopak se zajišťovali sami a o pojištění vůbec nestáli.).  Situací v USA se zde nezabýváme, ale profesor David Beito uvádí několik příkladů počtu pojištěnců. V roc  1919 „IlIinoiská komise pro zdravotní pojištění“ (Illinois Health Insurance Commission“) odhadla, že 93.5 % afroamerických rodin v Chicagu mělo přinejmenším jednoho člena s životním pojištěním, u (potomků) Čechů to bylo 88.9 %, u Poláků 88.4 %, Irů 88,5 % a rodilých bělochů 85.2 %. Afroameričané překonali ostatní i přesto, že pracovali s naprostou převahou v nízko placených a nekvalifikovaných povoláních, jako byly domácí služby a podřadné práce. To však nebyl jediný případ. Ve Filadelfii afričtí migranti z jihu měli mít 98 % rodin (bez ohledu na příjmovou skupinu), kde byl jeden nebo více členů rodiny pojištěných, přes 40 % z nich ve svépomocných spolcích (fraternal societies). Podobné to bylo v hornickém městě Homestead ve státě Pennsylvania ohledně životního pojištění, kde roku 1910 však „zvítězili“ Slované s 93 %, Afroameričané skončili s 91.3 % a rodilí běloši s 80 % (Beito, s. 76). Týž autor uvádí odhad studie z roku 1930, která byla provedena „New York Commission on Old-Age Security“ (komise pro starobní zabezpečení) 43 % starších ve státě (New York) bylo soběstačných díky placenému zaměstnání, penzím, úsporám nebo jiným formám příjmu, když rodina a přátelé podporovali další 50 % (včetně žen v domácnosti). Méně než 4 % z New Yorských starých záviselo na veřejné a soukromé charitě (Ibid, s. 70-1)!
[16] Chodes.
[17] Chodes. Podobně Chalupníček, s. 380-383. Dle Chalupníčka a Dvořáka National Insurance Act z roku 1911 pokrýval většinu anglické populace – viz Chalupníček, s. 380.
[18] Chalupníček, s. 382-383. Vliv však musely mít i jiné skutečnosti, zejména růst bohatství.
[19] Ibid, s. 375.

14. Potřebujeme povinné pojištění? Aneb jedna historická zkušenost

[1] Machačová-Pojištění dělnictva II, s. 194.
[2] Machačová-Pojištění dělnictva I, s. 38.
[3] Bartoš-Svobodný stát, s. 73-74.
[4] Výstava k výročí.
[5] Machačová-Pojištění dělnictva I, s. 37.
[6] Ibid, s. 37 a 38.
[7] Ibid, s. 38 a 37.
[8] Janák-Hospodářský rozmach, s. 284.
[9] Machačová-Pojištění dělnictva I, s. 44.
[10] Záloha, s. 17.
[11] Machačová-Pojištění dělnictva I, s. 42.
[12] Ibid., s. 43.
[13] Dvořák-Institucionálně-historická analýza, s. 45, s. 51.
[14] Janák-Hospodářský rozmach, s. 286.
[15] Machačová-Pojištění dělnictva I, s. 43.
[16] Janák-Hospodářský rozmach, s.286 a Englová, s. 266.
[17] Machačová-Pojištění dělnictva I, s. 44 a Janák-Hospodářský rozmach, s. 286.
[18] Záloha, s.18 a Dvořák-Institucionálně-historická analýza, s. 45, s. 65.
[19] Machačová-Pojištění dělnictva I, s. 37.
[20] Ibid, s. 45.
[21] Ibid, s. 45.
[22] Janák-Hospodářský rozmach, s. 286, Denešová, s. 133 a Fasora- Podnikatel v kožedělném průmyslu, s. 380.
[23] Dvořák-Institucionálně-historická analýza, s. 45, s. 111.
[24] Ibid., s. 113 a 116, Záloha, s. 18 a Machková-Prajzová, s. 280.
[25] Machačová-Pojištění dělnictva I, s. 40.
[26] Ibid., s. 38.
[27] Ibid., s. 42 a 38.
[28] Ibid, s. 38.
[29] Murray-J. E., s. 2.
[30] Machačová a Matějček-2002, kap.2.2.2., Englová, s. 264 a Murray-J. E., s. 20.
[31] Machačová-Pojištění dělnictva I, s. 46.
[32] Machačová-Pojištění dělnictva II, s. 195.
[33] Janák-Hospodářský rozmach, s. 289.
[34] Záloha, s. 20-21.
[35] Fasora-Dělník a měšťan, s. 164 a 166. Fasora se ovšem domnívá, že se pojištění týkalo jen poměrně malého počtu dělníků, což poněkud odporuje v této kapitole citovaným údajům.
[36] Ibid, s. 166.
[37] Ibid, s. 167 a 169.

15. Dobrovolné nemocnice, lékařská péče a stát ve viktoriánské Velké Británii

15.1. Dobrovolné nemocnice a jejich financování

[1] Higgs, s. 9.
[2] Cherry. Nicméně dle téhož dvě takové instituce byly obnoveny v Londýně již v 16. století.
[3] Viz třeba klášterní nemocnice v Brně (Vargová) anebo v Prostějově (Bartoš-Prostějov s. 17 a 57).
[4] Higgs, s. 9 a Mitton, s. 7.
[5] Mitton, s. 5
[6] Higgs, s. 47 a 9. Dle L. Mitton byly úplně nemajetní odmítáni, protože se na ně hledělo jako na lidi, kteří morálně selhali (Mitton, s. 9) Do této skupiny tedy zřejmě patřili i lidé, kteří nebyli ochotni pracovat.
[7] Ibid, s. 50.
[8] Mitton, s. 9.
[9] Cherry.
[10] Mitton, s. 9. Hrozilo riziko přenosu horečnatých onemocnění na další pacienty – viz Higgs, s. 24.
[11] Higgs, s. 10. Je nutné doplnit, že to byly právě děti, které nejčastěji prodělávaly infekční onemocnění, z nichž na řadu byla lékařská věda té doby krátká.
[12] Ibid, s. 31.
[13] Ibid, s. 11.
[14] Ibid, s. 11.
[15] Ibid, s. 12
[16] Ibid, s. 12. Dle M. Balla a D. Sunderlanda: „Takové [dobrovolné, pozn. autora] nemocnice měly jasný tržní stimul v tom, že dobrá míra zotavení vedla k vyšším charitativním úpisům… (Ball, s. 367). Spíše šlo však o kvazi-tržní stimul, protože například v případě tehdejší silně průmyslové oblasti lze očekávat, že zde byla při stejném nasazení v nemocnici úmrtnost na třeba plicní nemoci větší než v méně průmyslové oblasti. V případě, že v takové oblasti bylo nemocnic více, lze již porovnání zhruba (ale s výhradami) udělat, pokud zde byla jen jedna nemocnice, tak lze udělat stěží. Nicméně jistý vztah mezi platbou a kvalitou odvedené služby zde již byl ustaven a byl postupně posilován, tím že na nemocnice přispívali pozvolna i zde léčení lidé (viz dále).
[17] Ibid, s. 14 a 49.
[18] Mitton, s. 18 a 10.
[19] Higgs, s. 14. Nedělní sbírky (Sunday funds) se obracely na střední vrstvy – viz Ibid, s. 15.
[20] Mitton, s. 18 a 21.
[21] Ibid, s. 12. Cherry. Možná šlo spíše o nějaké poplatky spoluúčasti. Některé specializované nemocnice byly placené.
[22] Higgs, s. 137-138.
[23] Mitton, s. 18.
[24] Cherry.
[25] Higgs, s. 10. Jinde autorka uvádí, že někdy muselo být kvůli finančním problémům uzavřeno nějaké oddělení nemocnice - viz Ibid, s. 17. Ball, s. 369 a heslo „King’s Fund“ na anglické wikipedii. Zmíněný fond byl původně založen pod jiným názvem velšským princem, pozdějším králem Edvardem VII., šlo však o charitativní fond.
[26] Podobný efekt nastává u obecních a veřejných regionálních nemocnic, pakliže jsou tyto financovány z místních poplatků a daní. Ovšem je nutné si uvědomit, že krach silného státu, který přerozděluje značnou část bohatství, bude mít velký devastující dopad i na velkou část soukromých a lokálně-veřejných aktivit.
[27] Hayek, s. 115.
[28] Umělé slzy na suché oči nejsou hrazené ze zdravotní daně, a pokud má člověk velmi suché oči, tak se výdaje na umělé slzy pohybují v řádu několika tisíců korun za rok. V případě nízkého krevního tlaku se léky většinou nepoužívají a mohou se použít některé potravinové doplňky, ovšem tyto se také nehradí ze zdravotní daně.
[29] Higgs, s. 17.
[30] Mitton, s. 8 a 11.
[31] Ball, s. 368. Také S. Cherry považuje distribuci lůžek u dobrovolných nemocnic za méně vyrovnanou než u veřejných nemocnic. Obecně platí, že je stěží možné bez plného cenového systému určit jaká je optimální distribuce nemocnic.

15.2. Fungování dobrovolných nemocnic

[1] Higgs, s. 48-49 a 46.
[2] Ibid, s. 59.
[3] Mitton, s. 7-8.
[4] Ibid, s. 11. Ovšem pokud byl na tom pacient špatně, tak zřejmě musel pohovor odpadnout, a tak se do nemocnice mohli dostat i bohatí anebo nezasloužilí.
[5] Higgs, s, 116
[6] Ibid, s. 117. Podobně i s. 46, kde se praví, že prací v nemocnici lékaři zvyšovali prestiž své privátní praxe.
[7] Mitton, s. 10-11.
[8] Higgs, s. 112, 15 a 62.
[9] Mitton, s. 22.
[10] Higgs, s. 120. Nicméně autorka se na stejné straně zmiňuje o ženské lékařské škole "London School of Medicine for Women" založené roku 1874. Dle rozhodnutí z roku 1876 měli být za lékaře registrováni lidé bez ohledu na pohlaví. O rok později bylo dohodnuto s „učící“ „Royal Free Hospital“, že absolventky této školy mohou ukončit svoje klinická studia v této nemocnici (anglická wikipedie, heslo „London School of Medicine for Women“). Roku 1891 bylo v Británii 101 registrovaných žen-lékařů - Higgs, s. 120. Od roku 1869 otevřela Edinburská univerzita svoje dveře studentkám medicíny (Newby, s. 88).
[11] Mitton, s. 25.
[12] Medical Act, paragraf XV a XVII. Plat z Garwood, s. 30.
[13] Ibid, paragraf XXXI a XXXII.
[14] Ibid, paragraf XXXVI a XL.
[15] Ibid, Schedule (A) a Ball, s. 366. Zahraniční absolventi měli pozici o něco těžší. J. Newby uvádí, že bylo lékařům se zahraniční praxí registrování odepřeno (Newby, s. 88). V Anglii se dodnes některé léky dají v obchodech s potravinami koupit.
[16] Ibid, paragraf XXXVI.
[17] Higgs, s. 112 a 116.
[18] Garwood, s. 84-85.
[19] Ibid, s. 137. Podobně Mitton, s. 26.
[20] Higgs, s. 44. Uvedený nárůst počtu licencí však neznamená, že by prodejců nemohlo být bez existence licencí více, záleží, jak moc licence stála a jak se udělovala, což však už vzhledem k rozsahu kapitoly autor nezkoumal. K dopadům patentů viz Rothbard-Ekonomie státních zásahů, s. 163-167. Ovšem Dle M. Balla a D. Sunderlanda však jen lékarníci měli právo léky předepisovat, nikoliv jiní prodejci (chemist a druggist). Lékárníci navíc byli pod dohledem „Society of Apothecaries“. (Ball, s. 366). Dle wikipedie byl vydán Apothecaries Act již roku 1815. Stanovoval povinné učení a formální kvalifikaci pod licencí „Society of Apothecaries“. Z hesla je zřejmé, že neexistovala ostrá hranice mezi lékárníkem a praktickým lékařem (anglická wikipedie, heslo „Apothecaries Act 1815“).
[21] Ibid, s. 51.
[22] Ibid, s. 54. Jediná nemocnice tak realizovala roku 1860 1/12 počtu ambulantních pacientů chudinského práva. Pravdou je, že byla nemocnicí největší, ale vedle nemocnic existovaly ještě dispensáře a svépomocné spolky.
[23] Mitton, s. 12.
[24] Higgs, s. 54.
[25] Ibid, s. 55.
[26] Ibid, s. 51.

15.3. Další dobrovolné nemocnice a rozsah dobrovolné péče

[1] Mitton, s. 33 a 35 a Higgs, s. 35.
[2] Mitton, s. 35. Bohužel zde není jasné, zda se jedná také o Anglii a Wales. Higgs na s. 35 uvádí pro rok 1880 180 nemocnic v Anglii a Walesu, údaje tedy budou pravděpodobně patřit k těmto dvou zemím.
[3] Higgs, s. 35-36.
[4] Mitton, s. 29.
[5] Ibid, s. 30 a 33 a Higgs, s. 25.
[6] Mitton, s. 31 a 33. Samozřejmě prestiž nemusela být jediným motivem. Člověk může mít například duševní užitek z toho, že se zlepšuje situace lidí, kterým pomáhá. Nebo se cítí kvůli charitě dobře, protože je částí nějakého úsilí anebo má z charity jen radost apod. Blíže viz kapitola 11. M. Higgs uvádí, že někdy stála za založením dětské nemocnice, stejně jako u jiných specializovaných nemocnic, touha lékaře po profesionálním postupu, než vyjádření vnímání potřeb komunity - viz Higgs, s. 25.
[7] Higgs, s. 21.
[8] Ibid, s. 24.
[9] Ibid, s. 22-23.
[10] Ibid, s. 22,
[11] Svoboda - Žďár, s. 168. Zde příklad dispenzáře pro nemocné tuberkulosou ve Žďáru nad Sázavou z doby tzv. první republiky.
[12] Higgs, s. 39-40 a Mitton, s. 51 a 53. Pinker, s. 27 a 20.
[13] Williams, s. 31. Obdobou v Českých zemích byly třeba nemocnice (např. Vítkovická nebo Petřkovická) důlních společností v Ostravské uhelné pánvi.
[14] Je možné, že tyto dispensáře mohly někdy i tyto kluby a spolky provozovat.
[15] Higgs, s. 45.
[16] viz kapitola 13 a 14.
[17] Higgs, s. 45.
[18] Ibid, s. 46.
[19] May, s. 53.
[20] Higgs, s. 17.
[21] Cherry.
[22] Higgs, s. 17 a Cherry. M. Higgss vychází z jedné z Cherryho prací.
[23] Cherry. Cherryho pojednání se těmito domy vůbec nezabývá.
[24] Ibid.
[25] Ibid. Výčet dobrovolných nemocnic uvedený před touto statistikou neobsahuje zmínku o rekonvalescentních domů a sanatoriích.
[26] Higgs, s. 17.
[27] Cherry, Higgs, s. 17 a Mitton, s. 39. Higgs a Mitton se ovšem ve svém porovnání mýlí a používají neúplné údaje.
[28] Mitton, s. 37 a Higgs, s. 50.
[29] Mitton, s. 9.
[30] Cherry. Cherry cituje ze stejného pramene jako u počtu lůžek výše, z toho se dá také soudit, že je dost pravděpodobné, že počty lůžek v dobrovolných nemocnicích nezahrnují počty lůžek v rekonvalescentních domech.
[31] K vytěsňování a kvalitě viz dále.

15.4. Špitály a rozdíly v kvalitě péče oproti veřejným nemocnicím

[1] Hallet, s. 4-5. Termín špitál je známý i v Českých zemích, k nejznámějším zde patří špitál v Kuksu u Dvora Králové.
[2] Howson, s. 77, 65 a 59. Bytové jednotky byly malé z pohledu současných standardů. Vedle toho kolem roku 1850 působilo několik malých charit pro nevyléčitelně nemocné napříč zemí, šlo třeba o azyl ve (skotském) Leithu a bylo i několik míst v obecných nemocnicích, které byly pro nevyléčitelné nemocné. V Londýně existovala jedna menší nemocnice pro tyto případy (Higgs, s. 19-20). Situace byla tedy velmi pestrá. Dnešní údaje za Spojené království viz What are Almshouses?.
[3] Ibid, s. 107
[4] Ibid, s. 98 a The Ancient Parish of Carleton in Craven
[5] Colleges, s. 231-232, anglická wikipedie, heslo „Croydon“ a Croydon, s. 205-217, Sir William Turners Almshouses.
[6] Haslam, s. 12 a 14.
[7] Ibid, s. 47-48. Otázkou je, zda se to týkalo i infekčně nemocných jedinců? Uvedený příklad odchodu ze špitálu se týkal šílenství.
[8] Ibid, s. 16 a 21.
[9] Howson, s. 101.
[10] Newby, s. 143. K podobnému viz i dále.
[11] Redistricted Age & Sex Structure (Table view).
[12] Někdo může mít radost i z toho, že čím vyšší daně platí, tím více může z nich jít alespoň teoreticky na chudé.
[13] srovnej s kapitolou 12.
[14] Mitton, s. 37 a 5.
[15] Higgs, s. 28. Podobně Mitton, s. 39. Za špatnou hygienu mohli částečně i sami pacienti.
[16] Higgs, s. 30.
[17] Cherry.
[18] Mitton, s. 39. Autorovi se nepodařilo zjistit, zda tito pacienti platili za služby nemocnic, a to zda praxe jejich přijímání byla v podstatě nějakou dobu nelegální.
[19] Případného porovnání dobrovolných nemocnic s veřejnými nemocnicemi se tato skutečnost nedotýká, protože i dobrovolné nemocnice ošetřovaly bohatší pacienty a některé mohly být i placené. Obecné veřejné nemocnice se začaly objevovat ke konci 19. století.
[20] Údaje o lůžcích z Cherry.
[21] Higgs, s. 31.
[22] Ibid, s. 139 a Cherry. Ve výuce tedy stál veřejný sektor minimálně částečně na výsledcích soukromého sektoru. Nicméně počty lékařů a sester nelze u různých druhů nemocnic považovat za totožný.
[23] Mitton, s. 23

15.5. Ústavy pro duševně choré, infekční nemocnice a charita

[1] Mitton, s. 45.
[2] Higgs, s. 41.
[3] Ibid, s. 99.
[4] Ibid, s. 91.
[5] Roberts, Licences, section 9 a 8. Ze zkoumaného materiálu není autorovi jasné, zda bylo prodloužení licence spojeno s nějakou platbou anebo se platila daná částka každoročně znovu. 1774 Madhouse Act se vztahoval dle Summary of The 1828 and 1832 Madhouse Acts na Anglii a Wales - viz: Summary of The 1828 and 1832 Madhouse Acts, Geographical operation. Některé body v aktu se týkají pouze Londýna.
[6] Ibid, Admission Notice, section 21. Informování také něco stojí.
[7] Ibid, County Licences a County Licences, section 23. Dle Robertse zde však není zmínka o kolku a poplatku sekretáři.
[8] Ibid, Recognizance. Roberts zde uvádí i složitější interpretaci této povinnosti včetně ručitelů, to je však již mimo tuto kapitolu.
[9] Summary of The 1828 and 1832 Madhouse Acts, Licences and Licence fee scaled to number of patients. O záloze 100 liber zkoumaný dokument nic neříká. Nevybíral se již poplatek pro úředníka (sekretáře) (Ibid, 1828 Madhouse Act section 7 + 1832 Madhouse Act section 6).
[10] Ibid, Licensing.
[11] Ibid.
[12] Downs, s. 48-49.
[13] Rothbard-Ekonomie státních zásahů, s. 123-125.
[14] Higgs, s. 42-43. Vzhledem k výše uvedeným charakteristikám veřejných nemocnic je otázkou, zda si duševně ochořelí lidé pomohli, ale o tom zkoumané prameny nic neříkají.
[15] Royal Asylum of Montrose Patients a Murray Royal Hospital.
[16] Higgs, s. 10.
[17] Mitton, s. 41. Systém veřejných chudobinců chudinského práva byl financován z místních daní.
[18] Cherry. Dále existovalo 53 veřejných a dobrovolných nemocnic pro tuberkolosu.
[19] Ball, s. 165.
[20] Ball, s. 193. Autoři tvrdí, že podobný poměr existoval i jinde mimo Londýn.
[21] Higgs, s. 60.
[22] Newby, s. 61.
[23] Blíže viz kapitola 12.
[24] Higgs, s. 87 a 89.
[25] Mitton, s. 13.

15.6. Zhodnocení

[1] Mitton, s. 58. To samo vyplynulo díky růstu úspor a díky svobodnějším možnostem v realizování přání a potřeb lidí.
[2] Higgs, s. 76, 71-72 a 74.
[3] Mitton, s. 58.
[4] Higgs, s. 74.
[5] srovnej s Průša-Zvrácená motivace.
[6] Mitton, s. 57.
[7] kapitola 13.
[8] Howson, s. 10.
[9] Krivošík.

16. Démon alkohol aneb mohli za všechno jen ti druzí?

[1] Ball, s. 370-371.
[2] May, s. 39-40.
[3] http://www.alkoholik.cz/zavislost/celebrity_a_alkohol/celebrity_slavne_osobnosti_a_alkohol_alkoholismus.html..
[4] Fasora-Tovární dělník, s. 179.
[5] Pro rozdíl viz česká wikipedie, heslo "Alkoholismus": "Piják – lidí spadajících do této kategorie jsou v ČR bez nadsázky plné hospody. Jde zde již o účinky alkoholu – hlavně euforii a krátkodobé antidepresivní a antianxietické (úzkost potlačující) účinky.
Alkoholik – Alkohol je pro tohoto jedince silná droga. Nerozlišuje druh nápoje – jde jen o procenta.". Důležité je, že obojí může vyvolat problémy, které se mohou odrazit na vydělaném množství peněz.
Ovšem platí, že hranice mezi zde uvedenými skupinami jsou neostré.
[6] Česká wikipedie, heslo "Alkoholismus".
[7] http://www.alkoholik.cz/zavislost/. Zmíněný "problém" s alkoholem neznamená zrovna alkoholismus. Dle stejné statistiky má vážný problém s alkoholem (zřejmě alkoholismus) vyžadující odbornou pomoc 3,8 % mužské populace (Marek, s. 27. Je zde citována také studie Csémyho (a Sovinové)).
[8] http://www.mesec.cz/aktuality/analyticka-csu-statisice-lidi-ziji-pod-hranici-chudoby. Hranice chudoby je v odkazu definována jako příjem nižší než 60 % průměrného příjmu domácností v ČR. Ale ve skutečnosti výpočet míry ohrožení chudobou podle metodiky ČSÚ (dle EU) se opírá o tzv. ekvivalizovaný příjem, což je podíl disponibilního příjmu domácnosti a počtu jejích spotřebních jednotek (čili počtu osob v rodině). Vypočtený ekvivalizovaný příjem v domácnosti se přiřazuje všem jejím členům (všechny osoby domácnosti mají jako by stejný příjem - proto slovo ekvivalizovaný). Ze souboru všech osob, seřazených vzestupně podle výše jejich ekvivalizovaného příjmu, se pak počítá hranice chudoby. Hranice chudoby je zde definována jako 60% mediánu (nikoliv tedy průměru) ekvivalizovaného příjmu. Míra chudoby se vyjadřuje jako procentní podíl osob s ekvivalizovaným příjmem nižším než je zvolená hranice chudoby na celkovém počtu dané skupiny osob (http://www.czso.cz/csu/2011edicniplan.nsf/p/3012-11, Metodické vysvětlivky, kapitola 2.3.2). Existují zde i jiné hranice chudoby (70, 50 nebo 40 %). Podle předběžných výsledků šetření Českého statistického úřadu "Životní podmínky 2012" byla stanovena tato hranice na 116,3 tisíce Kč (na osobu v dané rodině). Chudobou tak bylo v tomto roce v ČR podle této definice v roce 2012 ohroženo 1 011 tis. obyvatel, tj. 9,72 % všech obyvatel (http://www.czso.cz/csu/tz.nsf/i/zivotni_podminky_2012_predbezne_vysledky). Z toho také plyne, že tuto chodubu nemůžeme srovnávat s chudobou v zemích třetího světa.
[9] Marek, s. 41 a 26. Mezi bezdomovci se však vyskytují sem tam i abstinenti, ale: "Není tajemstvím, že mnoho bezdomovců patří do skupiny závislých, ale rozhodně takové tvrzení nelze paušalizovat." (Marek, s. 25).
[10] Machačová a Matejček, s. 194, 206 a 181.
[11] Ibid, s. 180.
[12] Jemelka, s. 9.
[13] To se lze dozvědět například od průvodce v muzeu na dole v Ostravě-Michálkovicích. Kontrola zde probíhala vizuálně v tzv. lampárně (výdejna lamp).
[14] Navrátil-B., s. 31.
[15] Machačová a Matějček, s. 208 a 219.
[16] Ibid, s. 246 a 50. Jeden zlatý rovnal se dvěma korunám.
[17] Fasora-Podnikatel v kožedělném průmyslu, s. 380.
[18] May, s. 9.
[19] Ball, s. 145. Myšlen je zřejmě Charles Booth.
[20] Ibid, s. 146. Vedle toho uvádí podobný argument jako L. Fasora o neútulnosti obydlí, avšak inverzně: hospody byly teplejší a pohodlnější.
[21] Ibid, s. 146. Existovaly i jiná místa, kde se dal alkohol koupit a vypít.
[22] Amy, s. 112.
[23] Downs, s. 48-49, May, s. 15 a Garwood, s. 30.
[24] Murray-P., s. 92-93. Ovšem jiné zdroje včetně anglické wikipedie - heslo "Charles Booth (philantrophist)" uvádí příjmy skupiny C ve výši 18 až 21 šilinků pro průměrnou rodinu týdně.
[25] Higgs, s. 45.
[26] Ibid, s. 22 a 46.
[27] Downs, s. 51 a Garwood, s. 43.
[28] Downs, s. 71 a Horn, s. 18. Údaj se vztahuje ke konci 60. let a k velkým průmyslovým městům severu.
[29] http://www.alkoholik.cz/zavislost/.

17. Musí být hasiči veřejně placení?

[1] Smetka.
[2] Ibid.
[3] Ball, s. 406-407. Později však pojišťovny zjistily, že je pro ně výhodnější náklady částečně socializovat  a zalobovaly v parlamentu.
[4] Dle internetu jsem zjistil, že modernější parní stříkačka firmy Smékal z roku 1881 potřebovala na uvedení do chodu 10 minut. Ruční stříkačky byly vyráběny mnoho desetiletí po zavedení parních stříkaček. Ruční stříkačky také bývaly lehčí a mohly být i mnohem menší.
[5] Ibid, s. 406.
[6] Bartoš-Svobodný stát, s. 116. Němci tak měli vyšší podíl hasičů vzhledem k počtu obyvatel. Předpokládám, že v počtech jsou zahrnuti i spolky továrních hasičů – o těch viz dále.
[7] Tiray, s. 40; Felix, s. 62; Bartovský, s. 77-78; Kratochvíl, s. 26; Slavík, s. 39 a Peřinka, s. 43-44. Poslední dva odkazy nezahrnují hasičské spolky ve vlastním městě a za brněnský okres jsou uvedeny jen české spolky.
[8] Janák-Morava, s. 143-144. Přirozeně za tu dobu některé z těchto spolků i zanikly.
[9] Řezáč, s. 344. Šlo však o český hasičský spolek. Dle české wikipedie vznikl první německý spolek roku 1850 v Zákupech.
[10] Kyněra, s. 77.
[11] Řezáč, s. 344. Dále dle (slezského) zemského zákona z roku 1882 byla každá protipožární pojišťovna povinna přispívat na náklady zemského hasičstva a na podporu hasičů zraněných při službě nebo na podporu pozůstalých 2 % ročních brutto příjmů z pojistek, uzavřených na stavby v zemi. 10% z těchto příspěvků mělo být použito na podpůrný fond a zbytek na tvorbu hasičského fondu pro zakládání a podporu hasičských sborů (Rolleder, s. 575). Paradoxně toto opatření muselo omezovat přístupnost pojištění proti požáru.
[12] Jurok-Dějiny města Příbora, s. 135, Felix, s. 147 a Rosice, s. 201.
[13] Bukvaj, s. 122. Matěji Šustrovi děkuji za upozornění, že tato prestiž vedla příležitostně v USA i ke rvačkám u požárů, kdy se hasiči místo hašení servali. Ovšem prestiž hraje svoji roli i u veřejně placených hasičů a může tedy také vyústit v rivalitu.
[14] Beaulier, s. 29-31.
[15] Ibid, s. 31.
[16] Na druhou stranu příjemci financí na služby hasičů a lidé, kteří mají příjmy ze zajišťování distribuce těchto financí, mohou část takto získaných peněz také dobrovolně vynaložit na nějakou hasičskou službu (jejich úroveň dobrovolných výdajů na služby hasičů však bude také zkrácena efektem vytěsňování – tj. úroveň dobrovolných výdajů na služby hasičů poklesne). V takovém případě však bude struktura služeb hasičů jiná než by odpovídalo situaci ve svobodné společnosti. Spotřebitelé služeb hasičů tak budou poškozeni. Vliv bude mít i to, jak jsou veřejně poskytované hasičské služby propagovány. Pokud jsou hodně propagovány tak vytěsňovací efekt bude ještě větší a i možnost získat na tomto poli prestiž bude, co se týká věnování financí, omezená.
[17] srovnej s Tiray, s. 39. Z toho důvodu není možné porovnávat efektivnost profesionálních sborů hasičů, které takové „bonusové“ služby neposkytují, a které jsou při své profesionalitě většinou efektivnější v samotném hašení požárů. Je klidně možné, že někteří lidé mohli preferovat o něco nižší efektivnost v hašení požárů a zároveň si mohli užívat sdružovacích, vzdělávacích a kulturních aktivit.
[18] Kyněra, s. 14. Člen spolku tedy nemusel být nutně zároveň hasičem a mohl pouze přispět penězi - viz hned dále.
[19] Bukvaj, s. 121-2. Nebylo zjišťeno kým byla pojišťovna zřízena – mohlo jít i o městem založené zařízení.
[20] Pátek, s. 228.
[21] Baletka, s. 85.
[22] Šebela, s. 82-83. Nicméně tento autor se domnívá, že za to mohla částečně možnost nosit stejnokroj. Ovšem stejnokroj třeba dobyvatele byl (je) vnímám často negativně. Kauzualita bude opačná než uvádí Šebela.
[23] To platí částečně i dnes - třeba v chemičkách a rafinériích, jejichž provoz je přece jen - díky značnému množství nejrůznějších jinde se málo vyskytujících chemických látek - speciální věcí. Za všechny příklad hasičů ze Spolchemie: http://www.pozary.cz/clanek/2725-hasicsky-zachranny-sbor-spolana-a-s/.
[24] Ibid, s. 86 a 83, podobně viz Baletka s. 84-85.
[25] Hikl, s. 39; Dvorský-Třebíč, s. 118 a Hajník, s. 28. Našly by se ještě další podobné příklady.

1. 1. Úvod

2. 2. Útěk do továren

3. 3. Podnikatelé „divokého“ kapitalismu

4. 4. Ne až tak divoký "divoký" kapitalismus aneb špacír několika městy divokého kapitalismu

5. 5. Pracovní doba v dobách "divokého" kapitalismu

6. 6. Rómové jdou do práce? V minulosti běžná věc!

7. 7. Válka veřejného vlastnictví proti chudým aneb o divokém socialismu 19. století

1. 7.1 Habsburská monarchie

2. 7.2 Viktoriánský Londýn

3. 7.3 Habsburská monarchie podruhé

8. 8. Dobrovolný způsob ochrany přírodních a kulturních památek

9. 9. Nástin charity ve viktoriánské Velké Británii

1. 9.1 Starobince pro chudé ve Velké Británii

2. 9.2 Charita ve viktoriánské Británii

3. 9.3 Veřejná „charita“ a její úskalí ve viktoriánské Anglii a Walesu

4. 9.4 Děti a charita ve viktoriánském Londýně

10. 10. Péče o dítě v Českých zemích v době divokého kapitalismu

1. 10.1 Sirotčí spolky

2. 10.2 Od sirotčích spolků k Okresní péči o mládež

3. 10.3 Místní péče o mládež

4. 10.4 Okresní péče na moravském „venkově“

11. 11. Vzdělání pro chudé aneb nezapomínejme na charitu

12. 12. Soukromé školství ve Velké Británii, dětská práce a stát v 19. století

1. 12.1 Soukromé školství ve Velké Británii

2. 12.2 Stát zasahuje

3. 12.3 Dětská práce a její přínosy

4. 12.4 Negativní důsledky zákazu dětské práce

5. 12.5 Jak stát vytvářel chudobu

13. 13. Svépomocné spolky

14. 14. Potřebujeme povinné pojištění? Aneb jedna historická zkušenost

15. 15. Dobrovolné nemocnice, lékařská péče a stát ve viktoriánské Velké Británii

1. 15.1 Dobrovolné nemocnice a jejich financování

2. 15.2 Fungování dobrovolných nemocnic

3. 15.3 Další dobrovolné nemocnice a rozsah dobrovolné péče

4. 15.4 Špitály a rozdíly v kvalitě péče oproti veřejným nemocnicím

5. 15.5 Ústavy pro duševně choré, infekční nemocnice a charita

6. 15.6 Zhodnocení

16. 16. Démon alkohol aneb mohli za všechno jen ti druzí?

17. 17. Musí být hasiči veřejně placení?

18. Poznámky

19. Literatura